Tervetuloa Jerusalem studioon!
Libanonissa on ollut viime viikkoina -
rauhanomaisia mielenosoituksia, -
jotka ovat ajoittain yltyneet väkivaltaisiksi yhteenotoiksi.
Kansa on kyllästynyt maan talousongelmiin, korruptioon -
ja ulkopuolisten voimien vaikutusvaltaan.
Libanonin tilanteesta keskustelevat tohtori Eran Lerman -
Jerusalemin strategiainstituutista ja Shalemin akatemiasta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja tohtori Mordechai Nisan, Lähi-idän tutkimuksen emeritusprofessori -
Heprealaisesta yliopistosta.
Herra Oren, mikä on tilanne siellä -
vain joitakin kilometrejä Israelin pohjoisrajalta?
Tämä vuosikymmen alkoi niin sanotusta arabikeväästä, -
ja se näyttää nyt päättyvän -
arabisyksyyn.
Irak ja Libanon ovat siitä esimerkkejä.
Libanon on outo tapaus, kuten myös Irak.
Se ei ole luonnollinen yhtenäinen kokonaisuus.
Se on moniuskontoinen maa, -
joka hitsattiin yhteen useista Ottomaanien imperiumin alueista -
ja osasta Syyriaa, -
mitä Syyria ei oikeastaan koskaan hyväksynyt.
Viimeisten parinkymmenen vuoden aikana -
ulkomaiset voimat, ensin Israel ja sitten Syyria, lähtivät Libanonista.
Siellä on kuitenkin yhä palestiinalaisia -
ja Iran, sekä suoraan että varsinkin šiiajärjestö Hizbollahin välityksellä.
Libanonissa on vallanjakomalli, -
jossa presidentti ja armeijan komentaja on maroniitti, -
pääministeri on sunnimuslimi ja parlamentin puhemies on šiialainen.
Mielenosoittajat vaativat sunnipääministeri Haririn eroa, -
ja sen he ovat saaneetkin.
Sitten he vaativat maroniittipresidentti Aounin eroa.
Aika näyttää, mitä seuraavaksi tapahtuu, -
mutta Lähi-idän arabimaassa on harvinaista, -
että valta vaihtuu ilman vallankaappausta.
Se ei ole vielä onnistunut, -
mutta tämä on uusi kokeilu Libanonin poliittisessa elämässä.
Tohtori Lerman, -
Libanon oli monia vuosia "Välimeren Sveitsi".
Se oli kuulu kauniista rannikostaan ja hyvistä ravintoloistaan, -
Beirut, Tripoli ja niin edelleen.
Siellä on kuitenkin aina ollut jännitteitä.
Damaskoksen ja Beirutin välillä oli konflikteja -
Ottomaanien imperiumin aikaankin.
Libanon itsenäistyi 1920-luvulla, -
ja siellä on vieläkin separatistisia mielialoja, -
jotka ovat aiheuttaneet paljon kitkaa.
Se huipentui veriseen sisällissotaan.
Nykyäänkin Libanonilla on Lähi-idän laajuisia haasteita -
liittyen Saudi-Arabian ja Iranin vihollisuuteen.
Ne ovat vaikutusvaltaisia voimia nyky-Libanonissa.
Libanon on aina kärsinyt laajasta korruptiosta ja taloushaasteista, -
vaikka sillä on hyvät taloudelliset siteet ulkopuolelle.
Korruptio kaikkine oheisilmiöineen on edelleen vaikea ongelma.
Miten Libanon pääsisi siitä ongelmasta?
Jotkut pitävät sitä mahdottomana kulttuurisista syistä.
Olen samaa mieltä siitä, että tämä on libanonilainen ilmiö, siinä määrin, -
kuin Libanon on olemassa.
Kyse on libanonilaisten identiteetistä.
Se on ihme kyllä olemassa.
Se tuli ilmi viime vuosikymmenellä heidän ajaessaan syyrialaiset ulos.
Sitä sanotaan Maaliskuun 14. päivän liikkeeksi.
Sen vastaliike on Maaliskuun 8. päivän liitto, -
jota johti Hizbollah ja muut ulkoisesta vallasta, Iranista, riippuvaiset tahot.
Koska heillä on aseet, he voittivat poliittisen taistelun, -
mutta libanonilaiset kokevat yhä, että heidän elämäänsä tuhotaan -
taloudellisilla ja yhteiskunnallisilla ongelmilla, -
ja ehkä myös konfliktilla Israelin kanssa.
Se ei ole heidän konfliktinsa, vaan se palvelee ulkoista voimaa.
Näin kokevat myös monet šiiat, -
puhumattakaan vihaisista sunneista ja turhautuneista kristityistä.
Tunteet ovat pysyneet aisoissa tähän asti kahdesta syystä.
Toinen on maltillisten sunnien, kristittyjen ja šiiojen yhteinen pelko -
Syyrian sisällissodan leviämisestä Libanoniin.
Hizbollahilla oli siinä osansa Libanonin armeijan rinnalla.
Ne ovat oikeastaan Libanonin ainoat aseistetut elementit.
Ne estivät sunniradikaalien levittäytymisen Libanoniin.
Yhteiset edut pitivät sisäiset jännitteet kurissa.
Toiseksi Hizbollahilla on ollut paljon iranilaista rahaa -
Libanonin hallinnon rattaiden öljyämiseen.
Nyt nämä molemmat asiat ovat muuttuneet.
Syyrian sota on siirtynyt kauemmas Libanonin rajasta.
Se sota on hiipunut pois libanonilaisten mielistä.
Ja Iranin rahat ovat ehtyneet.
Hizbollah on alkanut ojennella käsiään hallinnon puoleen, -
koska se tarvitsee rahaa ja työpaikkoja kannattajilleen.
Libanonin korruptiojärjestelmä, jonka se on aiemmin välttänyt, -
kiihtyi uudelle tasolle.
Se on taustana näille tapahtumille.
Libanonin ja Irakin lisäksi -
muissakin arabimaissa on menestyksekkäitä kansannousuja.
Algeriassa on Hirak-liike, ja Sudanissakin hallitus kaadettiin.
Sitä voisi sanoa... en oikein pidä arabikevät-nimityksestä.
Se on arabien vallankumousliikehdinnän versio 2.0.
Aivan. Tohtori Nisan, mikä on näkemyksenne tilanteesta?
Olette tutkinut Libanonia vuosia.
Miten todennäköisenä pidätte sitä, -
että väestö saavuttaa lopulta sen, mitä se tahtoo: työpaikkoja, -
tasavertaisia mahdollisuuksia ja vapautusta korruptiosta?
Palaan vuosiin 1975―1976.
On tapana sanoa, kuten täälläkin, -
että vuonna 1976 syttyi sisällissota.
Minusta se ei ole totta.
Se sota oli palestiinalaisten ja maroniittikristittyjen välinen, -
ja palestiinalaisethan eivät ole syntyperäisiä libanonilaisia.
Se ei ollut sisällissota, -
vaikka siihen osallistui aseistettuja paikallisyhteisöjä, -
ja siihen vaikuttivat sisäiset jännitteet -
ja erityisesti šiiojen kokema huono-osaisuus.
Myös druusien ja maroniittien välillä oli jännitteitä, -
koska jotkut virat olivat auki vain maroniiteille.
Sota ei itsessään ollut sisällissota, -
kunnes palestiinalaisten röyhkeys ja väkivalta libanonilaisia kohtaan -
alkoi tuoda siihen sisällissodan piirteitä.
Se on hyvä muistaa nyt kun kysellään, tuleeko sinne toinen sisällissota.
Jos ensimmäinenkään ei sitä ollut, ei tule toistakaan.
Jännitteitä on, mutta mielestäni sisällissodan mahdollisuutta ei ole, -
koska käytännössä kaikki kristityt, suurin osa sunneista, -
suurin osa druuseista ja osa šiioista kannattavat -
tätä vallankumousliikehdintää.
Suurin sen vastustaja on Hizbollah.
Hizbollahilla on aseet, joten sillä on valta kaduilla.
Mutta jos vallankumouskiihko jatkuu ja jopa voimistuu, -
se ei suuntaudu enää vain hallitusta vastaan, -
vaan Hizbollahiakin vastaan, koska siihen tämä oikeasti suuntautuu, -
jotta Libanon voisi vakautua uudelleen kaikkia ryhmiään varten.
Herra Oren, keskittyisin nyt Syyrian sisällissotaan.
Vuonna 2014 Libanoniin tuli miljoona syyrialaispakolaista.
Libanonissa oli jo ennestään paljon palestiinalaispakolaisia, -
jotka eivät vieläkään ole maan kansalaisia.
Syyrialaispakolaiset ovat suuri taakka Libanonille, -
ja siitä on seurannut protesteja.
Poliittisesta pattitilanteesta huolimatta Libanon selvisi niistä -
ja uusi hallitus muodostettiin.
Kuten tohtori Lerman sanoi, -
Hizbollahin rahapula pakotti sen hallitukseen.
Se otti hallintaansa terveysministeriön, -
mitä monet libanonilaiset tuolloin kritisoivat.
Libanon on nyt ajautumassa takaisin siihen kriisiin, -
ja ehkä jopa sisällissotaan.
Maassa on sisäinen kriisi, -
koska Libanon ei voi hyvin, eikä ehkä edes selviä ilman vakautta, -
joka on välttämätöntä sen pankkijärjestelmälle.
Libanonilla ei ole luonnonvaroja.
Sillä ei ole kuin pankkijärjestelmä ja ehkä turismi, -
jotka vaativat vakautta ja rauhallista tilannetta -
ilman ulkoisia ja sisäisiä konflikteja.
Mainitsitte palestiinalaiskysymyksen, -
joka liittyy arabien ja Israelin konfliktiin.
Koska jos palestiinalaisilla ei ole valtiota, -
eikä heillä ole Libanonissa oikeuksia osallistua maan asioihin, -
he yrittävät tietysti estää -
kaikki Israelin ja palestiinalaishallinnon sopimukset, -
jotka eivät anna heille paluuoikeutta.
Mutta ei siitä enempää.
Yhteinen tekijä palestiinalaisongelmassa, -
Hizbollahin osallistumisessa Syyrian sisällissotaan -
ja siinä, että Iran käyttää Hizbollahia sijaistoimijanaan, -
on se, mitä mielenosoittajat nyt vaativat: "Libanon ensin".
Libanon libanonilaisille!
He eivät halua sekaantua muiden asioihin, -
eivätkä he halua muiden sekaantuvan heidän asioihinsa.
He ovat sivistyneitä ja perillä asioista sosiaalisessa mediassa.
He ovat saaneet tarpeekseen Hizbollahista, Iranista, -
syyrialaisista ja palestiinalaisista.
He eivät halua sotia Israelia vastaan.
Israel ei ole enää siellä. Se ei ole heidän sotansa.
He eivät ole panarabialaisia, monet eivät ole edes muslimeja.
Jos Libanon pystyy keskittymään omiin asioihinsa -
ja pääsemään eroon ulkoisista voimista, -
Libanonin ja Israelin sopimuskin mahdollistuisi.
Tohtori Lerman, -
kuukausia sitten Irania pidettiin Syyrian sodan voittajana.
Sen katsottiin saaneen jopa Venäjää suuremmat voitot.
Nyt kuitenkin Irakissa, Libanonissa ja muissa maissa kuohuu.
Iran luuli kontrolloivansa niitä maita, -
mutta se on menettämässä šiialaisveljiensä tuen.
Kannatus näyttää heikentyneen merkittävästi -
Irania aiemmin tukeneiden köyhien keskuudessa.
Ajatteleeko Iran, -
että sen on pysyttävä vallassa Libanonissa hinnalla millä hyvänsä?
Hassan Nasrallah kehotti kannattajiaan pysymään sivussa -
näyttäen samalla vihreää valoa -
hyökkäyksille rauhanomaisia mielenosoittajia vastaan Beirutissa.
Iranin hallitus on niputtanut yhteen Libanonin ja Irakin tilanteet.
Se on tietysti tapana Lähi-idässä, -
mutta iranilaiset ovat erikoistuneet salaliittoselityksiin.
He syyttivät välittömästi Israelia, Yhdysvaltoja ja Saudi-Arabiaa -
Iranin vastaisesta salaliitosta Libanonissa ja Irakissa.
Se voi olla osittain tottakin.
Saudeilla on keinot rohkaista ihmisiä kannanottoihin.
He ovat investoineet paljon Irakiin, sekä sunni- että šiiayhteisöön.
Ja kaikki tietävät, että Hariri on käytännössä saudien käsivarsi.
Hän eli suurimman osan elämästään Saudi-Arabiassa, -
kunnes palasi Libanoniin astumaan virkaansa.
Saudit pidättivät hänet jälleenkoulutusta varten.
Hizbollah sanoi, että "ulkomaiden lähetystöt" sekaantuvat asioihin, -
eli tällä kertaa se ei tarkoita Israelia, -
koska Israelilla ei ole lähetystöä Beirutissa.
Se viittaa Saudi-Arabiaan.
Iranilla oli ennen rahaa, jolla voittaa vaikeudet.
Sitä sillä ei enää ole.
Pakotteet ovat johtaneet epätoivoisiin toimenpiteisiin, -
kuten puheisiin rikastamisen aloittamisesta uudelleen -
ja provokaatioon Gazassa, Persianlahdella ja niin edelleen.
Irakin ja Libanonin tilanne on heijastuma Iranin ahdingosta.
Epätoivoinen tilanne johtaa epätoivoisiin tekoihin.
Hassan Nasrallah on kuitenkin Iranin agentti Libanonissa.
Iran ei ole läsnä Libanonissa niin kuin Irakissa ja Syyriassa.
Vallankumouskaarti ei toimi Libanonissa Hizbollahista erillään.
Nasrallah ainakin kuulee libanonilaisten tuntoja.
Tiedämme sen siitä, että vuonna 2006 hän myönsi tehneensä virheen.
"En ymmärtänyt, että Israel reagoisi niin."
Muuten olisi näyttänyt siltä, -
että hän aiheutti tuhoa Libanonille välinpitämättömyyttään.
Libanonilaiset olivat niin vihaisia vuoden 2006 tapahtumista, -
että Nasrallahin oli pakko pyytää anteeksi.
Hän kuuntelee siis libanonilaisten valituksia, -
šiiojenkin tyytymättömyyttä pinnan alla.
Siksi hän reagoi protesteihin aivan toisin kuin Irakin hallinto.
Hizbollahilla on aseet, mutta se ei käytä niitä.
Tohtori Nisan, mitä mieltä olette?
Libanonilla on omalaatuinen luonne.
Se ei ole tyypillinen arabimaa.
Monet libanonilaiset, etenkin kristityt, sanovat, -
ettei Libanon ole edes arabimaa. He eivät ole arabeja.
He sanovat, että libanonilaisella sydämellä on arabikasvot.
Libanonin maroniittikirkothan eivät pidä jumalanpalveluksia arabiaksi, -
vaan esimerkiksi arameaksi.
Muinaisten vaikutusten voima on siis suuri -
verrattuna uudempaan arabivaikutukseen.
Libanonin vuorilla, joka on maroniittien todellinen kotimaa, -
yritetään jopa elvyttää aramean/syyrian kieltä.
Mitä tulee Israelin ja Libanonin suhteisiin, -
mielenosoittajat viestivät haluavansa toimia libanonilaisina, -
ei tietyn uskonnon edustajana, -
ei maroniittina, ortodoksina, katolilaisena, sunnina tai šiiana.
Libanon tietysti koostuu useista eri yhteisöistä, -
mutta se ei tarkoita, että libanonilaista kansaa ei olisi.
Syntyperäiset uskonnollis-etniset identiteetit ovat niin syviä, -
ja yhteisöjen elämälle niin tärkeitä, että ne säilyvät, -
mutta samalla he ovat libanonilaisia.
Libanonin kaduilla nähdään yleensä -
miehiä, naisia, poikia ja tyttöjä yhdessä, -
mutta esimerkiksi Kairon Tahrir-aukiolla -
naisten osallistumisyritykset eivät onnistuneet.
Libanonissa se on luonnollista.
Se on rauhallisempi, avoimempi ja suvaitsevaisempi maa.
Välimerellisempi.
Niin, Libanon on sivistyneempi kulttuurisesti ja koulutuksellisesti.
Libanonilaiset panostavat suuresti koulutukseensa.
He ovat eturivissä monissa maailman yliopistoissa.
He ovat aktiivisia ja menestyneitä.
Libanonilaisilla on tahto yhdistyä yhdeksi kansakunnaksi, -
ja he ponnistelevat sen puolesta.
Libanon on julkaissut vuosia televisiomainoksia -
valtiollisilla kanavilla, joita olen seurannut.
Ne julistavat, että Libanon on yksi, eikä vain eri ryhmien kokoelma.
Miten oikeassa Libanon on pyrkiessään yhdeksi kansaksi?
Välimerellinen luonne on yksi tekijä.
Barcelonan prosessin aikaan Oslon sopimuksen jälkeen -
Välimeren yhteisön toivottiin -
ottavan mukaan Pohjois-Afrikan, -
Egyptin, Israelin ja jopa Jordanian, jolla ei ole satamaa Välimerellä.
Se olisi voinut käyttää Ashdodia ja Haifaa.
Ja Libanonin ja koko alueen Turkkiin asti.
Tilanne on muuttunut, mutta Libanon on tosiaan sivistyneempi.
Siellä tuntuu ranskalaisvaikutus, ja Beirutissa on amerikkalaisyliopisto.
Jotkut sanovat libanonilaisten muistuttavan eniten israelilaisia.
Niin, se on sillanpääasema amerikkalaisvaikutteille -
ja arabivaikutteille USA:n ulkoasioissa.
Ohjelma lähestyy loppuaan. Loppukommenttinne, olkaa hyvä!
Toivottavasti Israelin hallitus on tilanteen tasalla -
ja tekisi Libanonille -
anteliaan tarjouksen -
kiistellyn merialueen jakamisesta.
Libanon voisi tuottaa oman kaasunsa Israelin alueiden vieressä, -
ja se loisi yhteisiä etuja ja vakautta.
Minusta Israelin pitäisi päinvastoin -
pysyä hiljaa, virallisella tasolla.
Sen ei saisi osallistua, -
eikä esittää mielipiteitä tai ehdotuksia, -
jotka johtaisivat siihen, -
että Israelin syytettäisiin olevan tämän protestin takana.
Israelia epäillään aina muutenkin arabimaailmassa, -
ja Libanonissakin historiallisten assosiaatioiden vuoksi.
Siksi on parempi olla sanomatta mitään.
Optimismia ja skeptisyyttä.
Tässä on sotilaallinen paradoksi.
Hassan Nasrallah on kerskunut omaavansa pelotteen Israelia vastaan.
Israelilla on tietysti vastaava pelote Hizbollahia vastaan.
Mutta koska Israel pysyy Libanonin taistelujen ulkopuolella, -
Libanonilla ei ole motiivia sytyttää uudelleen konfliktia sen kanssa.
Lupaavia merkkejä on siitä, -
että Libanonin ja Israelin konflikti saatetaan vielä unohtaa.
Kun Iranin vaikutusvalta vähenee ja Saudi-Arabian vaikutusvalta kasvaa, -
Israelin ja Saudi-Arabian lähentymissignaalit -
saattavat myös auttaa rauhan saamisessa pohjoisrajalle.
Olette toiveikas. ― Niin olen.
Kiitos, tohtori Lerman, herra Oren ja tohtori Nisan!
Kiitos katsojillekin, näkemiin ensi kertaan!
Suomennos: Hannele Lehtoranta