Tervetuloa Jerusalem studioon!
Israel valmistautui alkuviikolla -
konfliktin syttymiseen pohjoisrajalla -
Hizbollahin johtajan Hassan Nasrallahin uhattua vastaiskuilla -
Israelin toimiin viikkoa aiemmin.
Nasrallah toteutti uhkauksensa, mutta kuolonuhreilta vältyttiin, -
mikä vähensi sodan mahdollisuuksia.
Ovatko jännitteet ohi, vai onko tämä vain väliaikainen tauko?
Sitä pohtivat tohtori Eran Lerman -
Jerusalemin strategiainstituutista ja Shalemin akatemiasta, -
analyytikkomme Amir Oren sekä professori Efraim Inbar, -
Jerusalemin strategiainstituutin johtaja.
Herra Oren, -
kertoisitteko sunnuntain hyökkäystä seuranneista tapahtumista?
Israelin ulkopuolella kuullaan aika ajoin -
Israelin ja sen naapureiden välikohtauksista.
Ne kuulostavat joskus -
yhden ja saman suurkonfliktin osilta.
Kutakin rintamaa on kuitenkin tarkasteltava omana tapauksenaan.
Viime aikoina tapahtumat ovat keskittyneet etelärintamalle -
Israelin sekä Gazan Hamasin ja Islamilaisen jihadin välillä.
Viittasitte kuitenkin pohjoisrintaman tapahtumiin.
Aiemmin Israel teki kaksi ennaltaehkäisevää iskua -
Iranin johtamiin libanonilaisiin šiiajoukkoihin, -
jotka valmistautuivat Syyriassa laukaisemaan lennokkeja -
Israelin siviilikohteisiin.
Samaan aikaan tapahtui toinenkin tapaus, joka ei ollut yhteydessä siihen.
Samantyyppiset lennokit, jotka olivat ilmeisesti israelilaisia, -
vaikka Israel ei ole sitä myöntänyt, -
tekivät iskun Beirutissa.
Kohteena oli tietty osa Hizbollahin täsmäaseprojektista, -
jonka ennaltaehkäisy on Israelin tavoite.
Nämä kaksi iskua Nasrallah vannoi kostavansa, -
tai ainakin ensimmäisen, jossa kuoli kaksi libanonilaista.
Tapahtumat ovat poikkeuksellisia, koska viimeisten 13 vuoden ajan, -
vuoden 2006 Libanonin sodan jälkeen, -
Israelin ja Libanonin raja on ollut rauhallinen.
Israel on tehnyt iskuja Syyriassa, Irakissa ja muualla, -
mutta se ei ole halunnut iskeä libanonilaiskohteisiin, -
koska Nasrallahin uhkaukset ovat kuulostaneet uskottavilta.
Tällä kertaa hän taas uhkasi, ja toteutti uhkauksensa, -
mutta Israel onnistui välttymään kuolonuhreilta, -
joten vastaiskun vastaiskua ei tarvittu.
Se ei tarkoita, että kaikki olisi ohi, -
mutta tällä hetkellä molemmat näyttävät tyytyvän näihin tuloksiin.
Pohjoisen tilanne näytti minusta oudolta.
Hizbollah vannoi iskevänsä Israeliin, -
mutta Israel vetäytyi rajalta ja käytti syöttejä ja muita keinoja niin, -
etteivät sen joukot joutuneet iskun kohteeksi.
Hizbollah näytti turhautuvan -
ja laukaisi kolme Kornet-panssarintorjuntaohjusta -
suhteellisen kaukaa liikkuvaan kohteeseen.
Kaikkihan tietävät, -
että niiden mahdollisuudet osua liikkuviin kohteisiin ovat pienet.
Oliko sen tarkoitus vain osoittaa, että se toteuttaa uhkauksensa, -
vai yrittikö Hizbollah tosissaan tuottaa Israelille -
mahdollisimman paljon vahinkoa?
Tähän liittyy kaksi näkökohtaa.
Toinen niistä on -
Iranin aiheuttamat jännitteet.
Niiden taustalla on se valtava paine,-
joka alla Iran nyt on.
Hizbollahia ei voi tarkastella yksinomaan libanonilaisjärjestönä.
Se on ennen kaikkea Iranin välikäsi.
Siksi Israel keskittää valmiutensa pohjoiseen -
etelän sijaan.
Kuten Amir sanoi, viime aikoina -
suurin osa levottomuuksista on tapahtunut etelässä, -
mutta kuten instituuttimme on useasti huomauttanut, -
strateginen painopiste on pidettävä Iranin haasteessa.
Mutta mitä tulee taktisiin päätöksiin, -
Israel teki suuren virheen Hizbollahin suhteen, -
kun se hankkiutui eroon Nasrallahin edeltäjästä Musawista -
27 vuotta sitten.
Sen seurauksena järjestön johtajaksi nousi -
hyvin kyvykäs, psykologisen sodankäynnin taitava Nasrallah.
Hän myönsi itsekin tehneensä pahan virheen vuonna 2006 -
laukaistessaan sodan, jota hän ei ollut suunnitellut.
Yleensä hän on kuitenkin osannut valita keinonsa viisaasti.
Hän on käyttänyt Kornet-iskuja ennenkin -
näiden venäläisvalmisteiden ohjusten kantaman rajoilla.
Se oli vastaisku Israelin operaatiolle Golanilla tammikuussa 2015.
Silloin se vei kahden israelilaisen hengen.
Tällä kertaa hänelle saattoi riittää vain mielikuva siitä, -
että israelilaisia olisi voinut kuolla.
Koska meillä on hyvä kuva Nasrallahin toimintatavoista, -
onnistuimme teeskentelemään hyökkäystä -
ehkä ensimmäistä kertaa Israelin historiassa.
Ellei puhuta poliittisista vahingoista kaksi viikkoa ennen vaaleja, -
tämän tarkoitus oli antaa Nasrallahille se, mitä hän tahtoi, -
ja palauttaa pohjoiseen se vakaus ja hyvinvointi, -
joka siellä on ollut 13 vuotta.
Molemmat osapuolet laskelmoivat toimintansa tarkasti.
Ero on vain siinä, -
että Israelin tiedustelu tietää, mitä Hizbollah tekee, -
mutta Hizbollah ei tiedä, mitä Israel tekee.
Heillä on hyvät silmät, mutta meillä on hyvät korvat.
Professori Inbar, kysyisin Iranin osallisuudesta tässä tapauksessa.
Ne kaksi toimijaa, jotka kuolivat Israelin iskussa viikko aiemmin, -
eivät välttämättä olleet Hizbollahin jäseniä, -
vaan iranilaisten Quds-joukkojen, tai he ainakin toimivat niiden puolesta.
Toinen heistä oli kuitenkin erään Hizbollahin johtohahmon poika.
Painostiko Iran Hizbollah-johtajia pakottamaan Nasrallahin iskuun?
Nasrallahia ei näet kiinnosta saattaa järjestöään -
taas uuteen sotaan Israelin kanssa samaan aikaan, -
kun se taistelee yhä Syyriassa maan voittamiseksi takaisin Assadille.
Hän myös pelkää Israelin valmiuksia.
Hizbollah on saanut nyt Libanonissa enemmän valtaa kuin koskaan.
Miten Iran sai pakotettua Hizbollahin yhteenottoon Israelin kanssa?
Ensinnäkin on selvää, että Israelin ja Iranin välillä on sota.
He taistelevat vastaan minkä pystyvät.
Yritämme estää heitä -
vahingoittamasta israelilaisia.
Siksi iranilaiset yrittävät -
lisätä jännitteitä Hizbollahin avulla.
Iran ei halua Hizbollahin hyökkäävän täydellä voimalla Israelia vastaan, -
koska se haluaa säästää Hizbollahin pahan päivän varalle, -
kun Israel iskee sen ydinlaitoksiin.
Se on hienovaraista peliä.
Minusta meidän ei pidä osallistua siihen.
Meillä on selvä intressi tuhota Hizbollahin valmiudet, -
yli 100 000 ohjusta Israelia vastaan.
Meillä ei ole riittäviä puolustuskeinoja -
niin suuren ohjusmäärän torjumiseksi.
Tämä olisi tarjonnut Israelille hyvän tilaisuuden.
Tosin poliittisen kalenterin kannalta tilanne on toinen.
Tämä olisi ollut Israelin armeijalle hyvä tilaisuus toteuttaa vihdoinkin -
harjoittelemiaan suunnitelmia.
Meidän on mentävä Etelä-Libanoniin tuhoamaan ne valmiudet, -
jotka voivat vahingoittaa meitä vakavasti.
Se on luultavasti tehtävä ennen hyökkäystä Irania vastaan.
Vuonna 1982 Israel lähti sotaan muun muassa sillä verukkeella, -
että PLO:lla oli yksi tykki 40 kilometrin kantamalla -
uhkaamassa Galileaa.
Nyt olemme tottuneet 100 000 rakettiin ja ohjukseen.
Ero on siinä, että elämme täsmäohjusten aikaa.
Se alkoi venäläisistä sotateoreetikoista, -
jotka sanoivat sitä "sodankäynnin vallankumoukseksi", -
ei siis "sotilaalliseksi vallankumoukseksi", -
jolla oli pahaenteinen kaiku Neuvostoliitossa.
Israel ei halua, että Hizbollahilla on edes 5―10 täsmäohjusta, -
koska se voisi iskeä niillä Israelin ilmatukikohtiin, päämajoihin, -
elintärkeään infrastruktuuriin, -
Ben Gurionin lentokentälle ja niin edelleen.
Israel ei anna Hizbollahin hankkia sellaisia valmiuksia.
Hassan Nasrallah siis valehtelee sanoessaan, että Hizbollahilla on -
valmiudet tehdä täsmäiskuja Israelin strategisiin kohteisiin?
Ei hän valehtele, vaan heijastaa tulevaisuuden visioitaan nykyisyyteen.
Kaikkien tiedusteluhavaintojen perusteella -
Hizbollah on ainakin vuoden päässä siitä valmiudesta.
Ei siksi, että sen suunnitelmat olisivat kesken, -
vaan koska Israel toimii järjestelmällisesti sitä vastaan.
Israel ei tuhoa vain itse ohjuksia tai täsmäaselaitteistoa, -
vaan se iskee myös tehtaisiin.
Hizbollahilla ei siis vielä ole täsmäohjuksia.
Lisäksi ne antavat Nasrallahille selityksen siihen, -
miksi hän ei ole vielä valmis toimimaan.
Aika ei ole vielä kypsä.
Tohtori Lerman, -
keskustelin erään israelilaisen armeijaviranomaisen kanssa -
sunnuntain hyökkäykseen liittyvistä tapahtumista.
Hän kertoi, että Israelin ilmavoimat oli valmis operaatioihin -
Hizbollahin täsmäohjusprojektin ja asevarastojen tuhoamiseksi -
muutamien tuntien kuluessa, -
jos israelilaisia olisi kuollut tai loukkaantunut.
Oliko se virhe, ettei niin tehty, -
kuten professori Inbar sanoi?
Ajoitus ratkaisee, ja ajoitusta hallitsee nyt kaksi tekijää.
Toinen niistä on vaalikausi.
Pääministerin on tällä hetkellä vaikea välttää sitä syytöstä, -
että hän on aiheuttanut konfliktin -
kasvattaakseen voittomarginaaliaan tulevissa vaaleissa.
Se on nyt hiuskarvan varassa.
Ajoitus oli siis selvästi ratkaiseva tekijä.
Israelin armeija ei myöskään ole koskaan antanut -
hyväksikäyttää itseään poliittisiin tarkoituksiin.
Se toimii vain todellisista pakottavista syistä.
On eräs toinenkin tekijä.
Kuten Efraim sanoi, Iran pelaa tietynlaista peliä.
Se nostaa jännitteiden tasoa huthien operaatioilla, -
Irakin jännitteillä ja Islamilaisen jihadin provokaatioilla Gazasta, -
jotka ovat Hamasin etujen vastaisia.
Hamas selvittää neuvottelujen mahdollisuuksia Egyptin kautta -
Qatarin rahasalkkujen avustuksella.
Iran pyrkii lisäämään Lähi-idän epävakautta -
vastauksena murhaaviin pakotteisiin.
Iran ei yritä enää salata sitä, että sen talous on pulassa.
Iranilaiset puhuvat avoimesti siitä, -
etteivät he selviä neljää vuotta Trumpin kanssa, -
eivät ehkä edes yhtä vuotta.
Meidän ei kannata pelata Iranin pussiin -
vastaamalla provokaatioihin pakotteiden ollessa vielä voimassa.
Pakotteet horjuttavat ehkä Iranin hallintoa sisältä käsin -
tai pakottavat sitä neuvotteluihin heikossa asemassa, -
toisin kuin USA:n edellisessä hallinnossa.
Tämä on suuri kysymys, jossa ydinohjelma tulee kuvioihin.
Nyt ei ole oikea aika tulla vedetyksi Iranin eskaloitumispeliin.
Siihen on kaksi poikkeusta: -
Israelin päättäväinen ennaltaehkäisevä toiminta -
täsmäaseprojektia vastaan, -
ja Iranin toiminnan pysäyttäminen Syyriassa ja ehkä myös Irakissa.
Tarkoitus ei ole antaa periksi Hizbollahin uhkausten edessä.
Yksi poikkeus on vielä se, jos tulee paljon israelilaisuhreja.
Narallah varmaankin valitsee kohteensa niin, -
että yhteenotto voidaan lopettaa pian.
Sanoisin erään asian ajoituksesta.
Olen samaa mieltä siitä, että ajoitus ratkaisee.
Ajoituksesta puhuttaessa pitäisi ottaa huomioon -
Zarifin yritykset aloittaa neuvottelut Trumpin kanssa.
USA:n ja Iranin neuvottelujen aloittaminen ei ole Israelin etu, -
koska iranilaiset ovat paljon parempia neuvottelijoita.
He osaavat tarvittaessa venyttää neuvotteluja vuosia.
Se palvelisi Iranin tavoitteita.
Se saisi vietyä ydinohjelmaansa eteenpäin -
toisin kuin nyt.
Se on liian viekas selitys Netanjahulle.
Trump voi pitää sitä lähentymisen torpedointiyrityksenä.
Ei Israelin tarvitse selittää mitään.
On vielä eräs tärkeä tekijä: Israel ei halua sotaa Hizbollahin kanssa.
Kuitenkin jos sota syttyy, Israel ei halua, -
että Hizbollahilla on täsmäohjuksia.
On hienovaraista peliä -
nousta melkein sodan partaalle, -
kuten näissä iskuissa -
täsmäaseprojektia vastaan.
Se olisi voinut eskaloitua sodaksi, jota Israel ei tahdo.
Sen on kalibroitava toimenpiteensä tarkasti.
Professori Inbar, Israelissa on vaalit 17. syyskuuta.
Netanjahu on sanonut useasti, -
että hän huolehtii edelleen Israelin turvallisuudesta -
poliittisista laskelmoinneista riippumatta.
Poliitikkojen puheet eivät tietenkään vastaa todellisuutta, -
mutta jos Israelin turvallisuus on selvästi vaarassa, -
ylittääkö se määrittelemänsä toimintaohjeet?
Pääministerin on mahdotonta jättää huomiotta vaaleja, -
jotka ovat kahden viikon päästä.
Hän on vain ihminen.
Palvelisiko sota, jos sitä tosiaan tarvitaan, hänen poliittisia etujaan?
Enpä tiedä. Asiassa on kaksi puolta.
Jos hän voittaisi nopeasti, hän saisi kansan suosion, -
ja se näkyisi ehkä poliittisena voittona.
Mutta vaikka tiedämme, miten sota alkaa, emme tiedä, miten se päättyy.
Tohtori Lerman...
Vuoden 2006 Libanonin sodan jälkeen -
pääministeri Olmert oli maailman ainoa johtaja, -
jonka kannatusluvut olivat kasvulukuja matalammat.
Tästä on näkemyseroja.
Monet Israelin viholliset saattavat luulla, -
että Netanjahu toivoo konfliktia vaalien alla.
He ovat väärässä. Se olisi liian iso riski.
Israelilaissotilaat ja -siviilit maksavat sen hinnan heti, -
mutta tulokset näkyvät vasta ajan myötä.
Viholliset kuitenkin pelkäävät sitä, -
eivätkä tee mitään, mikä johtaisi sotaan.
Kuten sanoitte, ajoitus ratkaisee.
Tohtori Lerman, kysyisin lopuksi kahdesta asiasta.
Onko Israel valmistautunut hyvin kaikkiin mahdollisiin yhteenottoihin, -
myös diplomatian tasolla?
Nykyaika vaatii sekä sotilaallisia että diplomaattisia valmiuksia.
Ja miten hyvä pelote Israelilla on Irania ja Hizbollahia vastaan -
täysimittaisen sodan estämiseksi?
Kaksi tärkeää kysymystä.
Israelin valmiutta -
valvotaan jatkuvasti -
knesset-komiteoissa ja julkisestikin.
Sisäinen puolustusjärjestelmä toimii, -
ja viime vuonna väiteltiin kiihkeästi päähyökkäysjoukkojen valmiudesta.
Ne ovat perinteisesti olleet panssarijoukkoja.
Alan konkarit ovat sitä mieltä, -
että päähyökkäysjoukkojen valmiustaso on jäänyt jälkeen.
Israel on investoinut paljon ilmavoimiin ja tuli- ja tiedusteluverkkoon, -
sekä isku- ja erikoisjoukkoihin.
Mutta kritisoijatkaan eivät kyseenalaista keihäänkärjen laatua, -
vaan vasta toista aaltoa, jos suunnitelmat epäonnistuvat.
Se koostuu lähinnä reserviläisistä.
Israel on historiallisesti voittanut sotia -
reserviläisten panssaridivisioonilla.
Niin Israel voitti vuonna 1967 ja käänsi sodan voitoksi vuonna 1973.
Israelin puolustusvoimat on nyt aggressiivisempi.
Eizenkot ja varsinkin Kochavi uskovat "sodan viemiseen vihollisen luo".
Vuoden 2006 epäröinti ei toistu.
Suuri osa Libanonia joutuu Israelin fyysiseen hallintaan -
ennen kuin Hizbollah ymmärtää, mitä tapahtuu.
Mutta onko Israelilla pelote heitä vastaan?
Arvelen, että jos Hizbollah itse saisi päättää, -
se ei lähtisi sotaan näin vahvaa armeijaa vastaan.
Arabimaailma vihaa Hizbollahia.
Tärkeimmät arabitoimijat pitävät sitä terrorijärjestönä.
Israel on siis valmistautunut myös kansainvälisellä kentällä.
On aivan eri asia taistella sellaista vastaan, -
jota arabimaailman johtajat pitävät terrorijärjestönä.
Hizbollah siis häviää, ja pahasti.
Mutta jos Iran käskee, he tottelevat.
Iran ei selvästikään pidä Israelin toimintaa pelotteena.
Se jatkaa itsepintaisesti samaa rataa.
Sama pätee jossain määrin myös Hizbollahin kohdalla.
Kiitos, tohtori Lerman, Amir Oren ja professori Inbar!
Kiitos katsojillekin, näkemiin tiistaihin!
Suomennos: Hannele Lehtoranta