Tere tulemast saatesse!
Iisraeli lõunapiiril on poolteist aastat
pidevalt intsidente toimunud.
Nii Iisrael kui Gaza islamirühmitused on püüdnud end vaos hoida,
et vältida suuremat konflikti.
Stuudios on professor Efraim Inbar,
Jeruusalemma Strateegiauuringute Instituudist,
TV7 analüütik Amir Oren
ja dr Ofir Winter Julgeolekuuuringute Inistuudist.
Hr Oren, tehke, palun, ülevaade viimastest sündmustest Gazas.
"Kassi ja hiire" mängu kohalik versioon on "kass ja Hamas."
Islamirühmitus Hamas
on Gaza suurim ja relvastatuim,
kuid seal on ka teisi rühmitusi, nagu Palestiina Islamidžihaad jt.
Mõlemad pooled püüavad säilitada olemasolevat olukorda.
Iisrael ei taha kümne aasta pärast
taas neljandasse operatsiooni sattuda.
Seni on operatsioonid toimunud 2009., 2012. ja 2014. aastal.
Kuigi 2012. a operatsioonis osalesid vaid õhujõud ja suurtükivägi;
maaväed tookord ei osalenud.
Iisrael tahab siiski rahulikku piiri.
Ta on valmis andma Gaza rahvale toetust ja abi.
Kui peaminister Netanyahu hiljuti Ukrainas käis,
rääkis valitsuse esindaja Iisraeli ajakirjanikele,
et Iisrael on valmis laskma palestiinastel Gazast lahkuda,
et seal aurukatlas survet vähendada.
Väga kitsas sektoris elab juba kaks miljonit inimest.
Hamas tahab Gazat kontrolli all hoida,
aga ka blokaadist vabaneda.
Blokaadi ei korralda üksnes Iisrael, vaid ka Egiptus,
kes valitseb Rafah' piirikpunkti Gaza lõunapiiril.
Selja taha jääb poolteist aastat vägikaikavedu,
kus mõlemad on püüdnud sundida vastaspoolt
oma soovidele järele andma, kuid mitte eriti edukalt.
Iisraelis valitseb arvamus,
et seda vaoshoitust ei suudeta väga kaua säilitada.
Kui olukorda mingi lepinguga kontrolli alla ei saada,
ootab ees neljas, viies või kuues sõda Iisraeli armee ja Hamasi vahel.
Gaza on paras "segasummasuvila".
Selle liitlassuhete ja sidemete võrgustikust
on raske aru saada.
Seal tegutseb mitmeid erinevaid rühmitusi.
Hamas on Moslimivennaskonna haru,
ja Islamidžihaad on Iraani toetatud rühmitus,
kuigi see on sunniitlik organisatsioon.
Seal on ka salafiste, väikegruppe ja perekondlikke sidemeid.
Euroopas ja USAs mõistetakse pere all 2-5 inimest.
Perekonnas on maksimaalselt ehk kümme last.
Araabia kultuuris võib perekond hõlmata 400―500 inimest,
kellel on ühine vana-vanaisa.
Siin palestiinlaste aladel on nii palju erinevaid faktoreid,
et tuleb küsida,
kuidas lahendada nii keeruka ühiskonna probleeme,
kui ainus, mis neid ühendab, on võitlus Iisraeli vastu.
Nende rühmituste ainus ühismotiiv on tõesti see,
et nad kõik kannavad tõrvikuid
võitluses juudiriigi vastu,
eesmärgiks selle hävitamine.
Seda probleemi on võimatu lahendada.
Hamasil rühmitusena on käsil ka oma ellujäämisvõitlus.
Iisraeli ja Egiptuse blokaad
raskendab tema "vastupanu" juudiriigile,
samamoodi nagu palestiinlaste lõhenemine
Gazat valitseva Hamasi
ja Läänekaldal Palestiina omavalitsust valitseva Fatah' vahel.
Hamas ei suuda täita
palestiinlastele 2006. a valimiste võitmiseks antud lubadust.
See oli Iisraeli hävitamine relvastatud võitlusega.
Alahindame nende usuliste veendumuste jõudu.
Nad usuvad, et Jumal on nende pool ja on seetõttu kannatlikud.
Hamas ei jää leinama oma tagasilööke,
vaid mõtleb pikas perspektiivis.
Ta jätkab järeleandmatult rünnakuid juudiriigi vastu.
Kuigi ta peab vahel relvarahuga nõustuma,
on see vaid ajutine, kuni järgmise korrani.
Seekord mängib fakt, et Iisrael ei soovi ulatuslikku invasiooni,
Hamasi kasuks.
Hamas teab,
et Iisrael peab Hamasi ja PO tüli kasulikuks,
kuna see lõhestab palestiinlaste rahvuslikku liikumist.
Hamas tunneb nüüd vabadust ja mängib hasartmänge.
Ta testib Iisraeli kannatlikkuse piire.
Gazast on võimatu rääkida, ilma Egiptust puudutamata.
Ka neil on üsna pikk piir Gazaga.
Gaza juhid on Moslemivennaskonna taustaga,
mis on Egiptuses keelustatud ühendus.
Kairo tegutseb endiselt vahendajana
IisraeIi ja rahvusvahelisel areenil terrorigrupiks peetud Hamasi vahel.
Egiptus püüab leevendada talle kahjulikke pingeid.
Samas on kaks riiki, kes rahastavad Gazat
ja annavad regionaalsete pingete leevendamiseks humanitaarabi -
Türgi ja Qatar.
Nad toetavad Moslemivennaskonda. Neil on sama ideoloogia.
Nad on peaaegu kõiges Egiptuse vastu.
Kuidas asjad teie arvates liiguvad?
Teil on täiesti õigus. Egiptus on Hamasi strateegiline rivaal,
ja kogu islamistliku leeri vaenlane,
mida juhivad Türgi, Qatar,
ja mingil määral ka Iraan.
Kuhu on Egiptus viimastel aastatel jõudnud?
Ta on mõistnud,
et peab pidama Hamasi oma strateegiliseks vaenlaseks,
ja et tuleb tegutseda pragmaatiliselt, nagu teeb ka Hamas.
Nad vajavad teineteist, kuigi on vaenlased,
et edendada ühiseid eesmärke.
Mainisite nende ühist piiri, mis on 13 kilomeetrit pikk.
Hamas ja Egiptus sõlmisid 2017. a lepinguid
taktikalise taseme koostöö vallas.
Piiri valvavad nii Gaza kui Egiptus,
et peatada relvade, võitlejate ja varustuse vedamine
salakaubatunnelite kaudu.
Piirile loodi puhvertsoon,
ning Gaza ja Egiptuse vahel liikuvaid tagaotsitavaid džihadiste
loovutatakse Kairosse kohtumõistmiseks.
Egiptusel on selle piirkonna suhtes tulevikunägemus
ning Hamas ei sobi sellesse stabiilsesse kooslusse.
Ta on endiselt Moslemivennaskonna haru.
Hr Oren, dr Winter mainis puhvertsooni.
Vestlesin sellest Egiptuse ametnikega.
Nende väitel on edu Sisi ajal hämmastav olnud.
Nad räägivad krevetibasseinidest, mis ehitati kogu piiri ulatuses.
Nad täidavad endised salakaubatunnelid veega
ja pakuvad samas toitu piirkonna sõduritele.
Krevettide söömine iga päev võib muidugi problemaatiline olla.
Kas Egiptus püüab takistada Gaza islamirühmituste katseid
salaja Gazasse relvi vedada
ja saata terroriste Egiptusse riigi armee vastu võitlema,
lisaks Wilayat Sinaile,
kes Põhja-Siinail endiselt aktiivselt tegutseb?
Mitte midagi maailmas ei saa hermeetiliselt sulgeda.
Ei USA-Mehhiko piiri
ega Iisraeli-Gaza 60 km pikkust piiri.
Seda võib proovida,
aga alati möödub keegi takistustest või ületab need alt või ülevalt.
Egiptus annab oma parima.
Tõeline probleem Iisraeli aspektist on see,
millele viitas prof Inbar -
lõhe religioosse ja rahvusliku liikumise vahel.
Usuliikumisel nagu Hamas, on kõikehõlmavad eesmärgid,
kuid neil on piiratud võimalused.
Neil on kannatust ja nad võivad muuta oma taktikat ja meetodeid.
Rahvuslikul liikumisel, Läänekallast valitseval Fatah'l,
on aga piiratud eesmärgid.
Nad on nõustunud kompromissi põhimõttega Iisraeli suhtes,
kuigi tõelisi kompromisse pole seni näha olnud.
Rahvuslik liikumine on siiski aktsepteerinud kompormissi ideed.
Aga nad tahavad seda kiiresti.
"Rahu kohe," nagu ameeriklased ja iisraellased ütlevad.
Kui Abbasil pole oma valijaile peagi saavutusi ette näidata,
kaotavad nad selle taktika suhtes lootuse
ja hakkavad Hamasi poole hoidma.
Ka Gaza puhul peab Iisrael kaaluma,
kuidas tegutseda Abbasi ja Läänekalda suhtes.
Kui Iisrael vägivaldsele Hamasile mööndusi teeb,
siis millise sõnumi saadab see Läänekalda palestiinlastest noortele?
Nad küsivad Abbasilt, miks ei avaldata Iisraelile survet terroriaktidega?
Iisraelilt nõutakse seega delikaatseid oskusi.
Iisraeli senine poliitika, mida on kritiseeritud ka valitsuses,
on olnud Läänekalda ja Gaza poliitikate lahutamine.
Viie aasta eest levisid pinged Läänekaldalt Gazasse
ja see võib korduda.
Prof Inbar, vestlesin hiljuti ühe Hamasi ametnikuga.
Ta loetles Ismail Haniyyeh' määratletud põhieesmärke.
Esimeseks on tõhustada Hamasi valmidusi,
mis toetavad rühmituse relvastatud võitlust Iisraeli vastu.
See näitab selgelt,
et Hamas püüab jätkuvalt suurendada oma relvastust,
et Iisraeli sõjaliselt rünnata.
Teised sihid olid seotud vastupanuga USA-le ja Iisraelile,
nende pürgimustes "nõrgendada Jeruusalemma islamiloomust",
pagulaste küsimuses jne.
Need on Hamasi jaoks siiski ebarealistlikud eesmärgid.
Samuti ei suuda nad ära hoida Iisraeli suhete normaliseerumist
Lähis-Ida moslemimaadega.
Esimene eesmärk on ainus, mida ta saavutada suudab.
Ta veab salaja Gazasse relvi juurde ja ootab järgmist sõda.
Miks Iisrael ootab, kuni Hamas on hambuni relvastatud
ega hoia juba ette ära olukorda,
kus hukkub rohkem sõdureid kui praegu tegutsedes?
Iisraelil on sõjategevuse edasilükkamiseks Gazas
konkreetne põhjus.
Ka valitsus teatas selgelt, et prioriteedid on põhjas.
Iisrael peab sõda Iraani vastu Süürias ja ilmselt ka Iraagis.
Iraan on palju tugevam vaenlane kui Hamas.
Hamas on strateegilisest aspektist Iisraelile teisejärguline oht.
Samuti on raske otsustada, mida temaga tuleks ette võtta.
See on siiski teisejärguline, võrreldes põhjarinde väljakutsetega.
Samuti on raske otsustada, kuidas Gazat vaiksena hoida.
Kas relvade abil
või rahaga, mida Qatar aeg-ajalt pakub?
Raha andmine muudab Iisraeli-vastase võitluse
muidugi palestiinlaste silmis tasuvaks.
Vastaksin küsimusele selle kohta, miks Iisrael ei tee ennetavat rünnakut,
enne kui Hamasi arsenal on suuremaks kasvanud.
Iisraeli riikliku julgeoleku doktriin
muutus pärast 1982. a Liibanoni sõda.
Toonane peaminister Menachem Begin püüdis sisse viia
"vabatahtliku sõja" doktriini,
mille järgi me ei saa oodata, kuni oht on nii suur,
et see viib arvukate inimohvriteni.
Valitsusel on kohustus
see ette ära hoida.
Liibanoni sõda siiski ebaõnnestus kõikide iisraellaste meelest,
ka nende meelest, kes selle käivitasid.
Ebaõnnestumise põhjuste osas on muidugi erimeelsusi.
Seejärel on Iisraeli valitsused ennetavaid sõdu vältinud.
Siis ei pea nad kaitsma oma otsuseid
uurimiskomisjonide ja valijate ees pärast sõda.
Iisrael ootab vaenlase algatust.
Liibanoni sõja kritiseerimine polnud seotud rünnaku endaga,
vaid selle eesmärkide ja taandumise ajastusega.
Jah, aga taustal oli see mõte.
Kui rünnak oli alanud, ei saadud seda lõpetada enne Beiruti jõudmist,
Liibanoni vägedega ühinemist ja Arafati vägede välja ajamist.
Kuna Iisrael ei suutnud seda teostada kolme ööpäeva jooksul,
sattus ta ummikusse.
PLO väed olid toona okupeerinud Lõuna-Liibanoni.
Kas tahtsite vastata hr Orenile?
Minu meelest pole ennetav rünnak välistatud.
Peapõhjus sellele, miks Iisrael praegu Gazat ei ründa,
pole seotud riikliku julgeoleku doktriiniga,
vaid armee praeguse operatiivdoktriiniga.
Armee rõhutab hetkel luuret ja täppisrünnakuid,
mille puhul ei pea kasutama maavägesid.
Vastuseis johtub seega
inimohvrite, raskuste ja rahvusvahelise kriitika kartusest,
ja see on minu meelest peapõhjus, miks Iisrael praegu Gazasse ei lähe.
Ennetavad rünnakud on endiselt alternatiiviks
näiteks Iraani rindel.
Teil on õigus,
kuid strateegilised ja operatiivsed mõõtmed käivad käsikäes.
Armee mugandab oma operatiivsed plaanid
poliitikute eesmärkidega.
Dr Winter,
nagu professor Inbar ütles, on Iraan Iisraeli jaoks peamine oht.
Põhjarinne on Iisraeli jaoks tähtsaim ennetusobjekt.
Hezbollah't peetakse ju Iraani käepikenduseks,
mitte iseseisvaks faktoriks.
Hamas on sama valemi teine osa.
Oleme näinud, kuidas Hamasi juhid lendavad Iraani
igasuguseid lepinguid sõlmima.
Samuti on nad Egiptuse vaenlased.
Egiptuse tagauksel on Iraani haru.
Võiks arvata, et see teeb muret ka Sisi valitsusele.
Kindlasti.
Hamasi Iraani-delegatsiooni liikmed ei tulnud Gazast.
Nad elavad Liibanonis ja Türgis.
Egiptusel oli seda ehk lihtsam seedida.
Egiptus ei pea tõepoolest Hamasi
oma liitlaseks,
vaid ajutiseks takitaliseks partneriks.
Küsisite, miks Iisrael praegu Gazas operatsiooni ei korralda.
Ka Egiptusega peab arvestama.
Egiptus taotleb stabiilsust ja oma riigi heaolu.
Ta tahab taaselustada Siinai turismi ja stabiliseerida regiooni
ning arendada oma majandust.
Sõda ärgitaks Egiptuses üksnes islamistlikke meeleolusid.
Islamism võib tõusta uuesti poliitiliseks küsimuseks
ja ohustada Egiptuse valitsuse eesmärke.
Hamasi juhtkond edastas Egiptusele hiljuti sõnumi,
et ollakse huvitatud palestiinlaste leppimisest.
Kas Egiptus võtab Hamasi tõsiselt?
Kõnelusi on peetud üks teise järel,
kuid argitasandil ei nõustu Hamas kunagi loobuma
oma haldus- ja sõjalisest võimust Gazas.
Egiptus tahab vahendada Fatah' ja Hamasi vahelist leppimist.
Egiptuse sihiks on vahendusroll
rahu edendamiseks regioonis.
Egiptus tahab seega jõuda pooltevahelise kokkuleppeni.
Ta tahab Fatah' ja Hamasi lähenemist.
Hamas peab tunnistama Palestiina omavalitsuse
ainsaks legitiimseks valitsejaks ka Gazas.
Fatah peaks tunnustama seda, et Hamas jätab alles oma relvad.
Ta ei loobu oma relvadest niisama lihtsalt.
Ma pole Egiptuse ekspert, kuid mulle tundub,
et egiptlased ei muretse eriti
Iraani, saudide ja Iisraeli pärast.
Seepärast pole nende poliitika Iraani ja Iisraeli suhtes sihipärane.
Egiptuse suurim mure on Liibüa.
Kui USA välisminister Pompeo vestles telefonitsi
Egiptuse välisministri Sameh Shoukryga,
keskendusid nad Liibüale. Vähemalt ametlike teadete järgi.
Nad isegi ei maininud Iraani, Iisraeli või Hamasi.
Nad vestlesid vaid Egiptuse läänepiirist ja terrorismist.
Hamasiga on seotud veel üks seik -
Iisraeli valimiskampaania.
Kolme nädala pärast on Iisraelis
teised Knesseti valimised poole aasta sees.
Hamas on neil valimistel üks faktor,
sest nii Netanyahu kui tema peamised rivaalid,
kes on endised ohvitserid,
lubavad, et järgmisel korral nad hävitavad Hamasi.
Seni pole neid valimislubadusi täide viidud.
Hamas on varemgi püüdnud vahetult enne valimisi läbi rääkida.
Saateaeg on otsakorral. Viimased kommentaarid, palun!
Iisraeli poliitmaastik toetab
Netanyahu valitsuse Gaza-poliitikat.
Likudi ja Sinivalge programmid on üsna sarnased.
Valitsus saab tõenäoliselt toetust
mis tahes otsusele Gaza suhtes.
Egiptus ja Iisrael peavad jõudma
mingi praktilise kokkuleppeni Hamasiga,
nii et islamistide mudel ei võidaks.
Hamasi juht Yahya Sinwar on partner nii sõjas kui rahus.
Iisrael võib temaga rääkida.
Yahya Sinwar ei ole rahupartner.
Aitäh, professor Inbar, härra Oren ja doktor Winter!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu. Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri