Tere tulemast saatesse!
Vladimir Putini juhitud Venemaa
on 20. saj languse järel
positsioone kinnitanud, eriti Lähis-Idas.
Moskva huvid hõlmavad kogu regiooni -
Pärsia lahelt Vahemere lääneosani.
Kas Venemaa saavutused vastavad tema retoorikale ja eesmärkidele?
Stuudios on professor Zeev Hanin Euraasia Uurimisinstituudist,
TV7 analüütik Amir Oren,
prof Efraim Inbar Jeruusalemma Strateegia- ja Julgeolekuinistituudist
ja dr Stefani Hoffman,
Heebrea Ülikooli Vene ja Ida-Euroopa Uurimiskeskuse endine juht.
Hr Oren, kas juhataksite teema sisse?
President Putini juhtimisel on Venemaa taaskinnitanud
oma traditsioonilist positsiooni Lähis-Idas,
mis tal oli 1960.-70. aastail,
eelkõige Süürias, aga ka mujal.
Ta on vähemalt osaliselt täitnud vaakumit,
mille USA taandudes jättis.
Mis puudutab Iisraeli,
siis tuleb vaadelda Vene välisministri Sergei Lavrovi
ja Tel Avivi suursaadiku Anatoli Viktorovi avaldusi.
Nad ütlesid, et Venemaa loodab osaleda
palestiinlaste ja Iisraeli kõnelustel.
Nad mainisid tihti, et 2016. a tegi Putin ettepaneku
Netanyahu ja Abbasi kohtumiseks Moskvas.
Mõlemad põhimõtteliselt aktsepteerisid seda.
Venemaa oleks vahendanud Iisraeli ja palestiinlaste kõnelusi.
Seda siiski ei juhtunud.
Nüüd loodab Venemaa, et see teostub, kuid see tähendaks,
et Iisrael ja palestiinlased eemalduksid USA egiidi alt.
See on ebatõenäoline,
aga kuna Venemaa kuulub koos ÜRO, EL-i ja USAga Kvartetti,
tahab ta oma kohta Lähis-Ida rahuprotsessis.
Iisraeli ja palestiinlaste konflikt ei kuulu siiski
Venemaa prioriteetide hulka Lähis-Idas, või kuidas prof Hanin?
Kui Putin esimest korda võimule tuli,
oli Venemaa kaotanud oma superriigi positsiooni.
Selle tuumaarsenal oli endiselt maailma suurim,
aga teda peeti kõige enam regionaalseks suurriigiks.
Putin muutis mängu iseloomu poole aastakümnega.
2007. aastal
kuulutas ta Münchenis,
et vanad kokkulepped enam ei kehti.
Sellest peale on Venemaa välispoliitikal olnud kolm eesmärki.
Üks neist on olnud pidada sidet eurooplastega,
mitte tingimata eristada neid USAst,
aga edendada siiski sellist ideed, eriti Berliinis,
et Euroopal on omad, USAst sõltumatud huvid.
Teine eesmärk on Venemaa võimu taastamine lähivälismaades,
ehk nende lepingute elustamine,
mis toovad kõik endise NSVL-i alad,
võib-olla Baltimaad välja arvatud, Moskva mõjusfääri.
Kolmas eesmärk on naasta Lähis-Itta.
Lähis-Ida pole Venemaa suurim huviobjekt,
aga sealolek räägib superriigi staatusest.
See selgitab Venemaa viimatist käitumist Lähis-Idas.
Ta püüab läheneda sunniitlikele riikidele,
kuigi ta on šiitlike Iraani ja Assadi valitsuse liitlane.
Ometi huvitab teda dialoog sunniitlike maadega.
Venemaa tahab partneriks ka Türgit,
hoolimata Türgi ja araabiamaade konfliktidest.
Ja lõpuks tahab ta näidata, et on ainus,
kes suudab tuua oma sõbra Iisraeli
ja oma sõbrad palestiinlased kõnelustelauda.
"Sõber" pole tähtsusetu nimetus,
vaid Vene välisministeeriumi antud eriline staatus.
Venelased ei usu, et see neil õnnestub,
aga nad on valmis proovima.
Dr Hoffman, mida teie arvate Venemaa poliitikast Lähis-Idas?
Olen nõus,
et praeguse Venemaa mõistmiseks
tuleb vaadata NSVL-i aega.
Putin tahab taastada Venemaa sellise suurriigina,
kellega tuleb rahvusvahelisel areenil arvestada.
Tema katsed 'lähivälismaal" ehk endistes NSVL-i riikides
eriti hästi ei õnnestunud.
Ka USAga ei läinud kuigi hästi,
nii et ta pöördus Lähis-Itta.
Lähis-Ida araabiamaad on Venemaa traditsioonilised liitlased,
aga kui Gorbatšov sõlmis suhted Iisraeliga,
on Venemaa esinenud vahendajana, kes võib rääkida mõlema poolega.
Palestiinlaste ja Iisraeli konflikt on siiski selline,
kus Venemaal on kõige väiksemad õnnestumisvõimalused.
Tegelikult tahtis Venemaa kutsuda esimesena Hamasi,
kui too Gaza vallutas.
Vene välisministeerium põhjendas
Varssavi kohtumisest eemalejäämist sellega,
et seal ei arutada "Lähis-Ida suurimat probleemi"
ehk Iisraeli ja palestiinlaste konflikti.
See oli huvitav avaldus.
Lisaksin veel,
et Süürias on Venemaal palju paremini läinud.
Ta aitas ameeriklastel lahkuda ja saavutas mitmeid eesmärke.
Professor Inbar, küsin teilt Süüria konflikti kohta.
Peaminister Netanyahu on viimastel aastatel korduvalt Moskvas käinud,
et arutada koordineerimismehhanismi,
mida aitas vormida peastaabiülema asetäitja Yair Golan.
Protsess oli seotud just Süüriaga,
mitte Iisraeli ja araablaste konfliktiga.
Iisrael tahtis vähendada Iraani mõjuvõimu Süürias,
ajada sealt välja Iraani väed
ja takistada Iraanil koridori loomist
Iraani ja Süüria kaudu Liibanoni ja Vahemerele.
Mis on teie nägemus Iisraeli katsete osas
Putini ja Venemaaga kurameerida?
Lähis-Idas ongi tähtis
Venemaa valmidus jõudu kasutada.
Mõtlen eliidi reaalpoliitikat,
mida Putin väga hästi mõistab.
Seepärast on ka Iisraeli ja Venemaa suhe nii kasulik.
See pole ehk unikaalne, aga kasulik.
Iisrael ei taha võidelda tugeva Venemaaga,
ja Venemaa ei taha võidelda Iisraeli Õhujõududega.
Sellest on neil halvad mälestused 1970. aastaist,
kui Iisrael tulistas Egiptuses alla mitmeid Vene lennukeid.
Venemaa mõistab, et Iisrael võib ohustada
Assadi valitsuse stabiliseerimiskatseid.
Seepärast on maade vahel hea reaalpoliitiline teineteisemõistmine.
Netanyahu mitmetel visiitidel Putini juurde
räägitakse reaalpoliitikast. Nad räägivad ühist keelt.
Teiseks näitavad iisraellased, et austavad hoolega
Venemaa sõjasaavutusi, rahvast ja kultuuri.
See kuulub Iisraeli kommete juurde Venemaale lähenemisel.
Anname neile selle au, mida nad arvavad end väärivat.
Viimatisel kohtumisel kutsus Netanyahu Putini Iisraeli
Punaarmeed austavale tseremooniale.
Punaarmee vabastas 2. Maailmasõja ajal koonduslaagreist,
natside hirmutegude käest palju juute.
Hr Oren, kas on midagi lisada?
Venemaa propaganda ja retoorika tähtis teema
on meenutada NSVL-i osalust natside kukutamisel
2. Maailmasõjas.
See teenib mitmeid eesmärke.
Üks neist on Jaapani saared, mida Venemaa oma valduses hoiab.
Need olid Lääne liitlaste hind selle eest,
et Venemaa ühines hilisemas faasis sõjaga Jaapani vastu,
kui seda isegi vaja polnud.
Venemaa siiski rõhutab eelkõige seda,
et kolme suure juhi vaheline Jalta leping on endiselt jõus.
Seepärast tuleks Euroopa endiselt mõjusfäärideks jagada.
Venemaa pahandab, kui keegi ütleb,
et NSVL-il oli sõja võidus Euroopas vaid väike mõju,
ja natsid võideti alles pärast Normandia dessanti.
Venemaale ei meeldi ka Poola valitsuse praegune tegevus.
See on pannud Netanyahu delikaatsesse seisu,
kuna ta peab end Poola valitsuse liitlaseks,
aga peab ka Putiniga hästi läbi saama.
Võtmesõnaks on stabiilsus, muidugi Venemaa tingimustel.
Venemaa tahab stabiliseerida Assadi valitsust,
aga teab, et Iisrael võib seda kõigutada,
kui näiteks iraanlased Iisraeli ähvardavad.
Seepärast tahab Venemaa Iisraeliga läbi saada.
Prof Hanin, olete teeninud aastaid Aliya-ministeeriumis,
ja olete tippekspert Iisraeli venekeelse elanikkonna alal.
Iisraeli valitsus on korduvalt kuulutanud,
et see rahvastikusektor on Iisraeli sild venekeelsesse maailma.
Teiselt poolt räägib president Putin,
et neil on Iisraelis miljon venda ja õde.
Sidemeid on muidugi palju, aga kõik pole harmooniline.
Kas Venemaa peab Iisraeli võimalikuks liitlaseks
Lähis-Ida erinevatel rinnetel
ja kas Iisrael peab omakorda Venemaad võimalikuks liitlaseks,
kuigi see on liidus Assadi valitsusega, Iisraeli vaenlasega,
ja ka Iraaniga, kes kuulutab hävingut juudiriigile?
Lisaks on Venemaa üks väheseid riike,
kes ei pea terrorirühmitusteks Hezbollah't ja Hamasi,
kes on tõotanud hävitada Iisraeli riigi?
Siin oli kolm küsimust.
Mulle näidati kord Vene Välisministeeriumis kaarti,
mis kandis nime "Vene maailm".
See näitas veenkeelsete inimeste asustuse tihedust erinevates maades.
See on otsustav faktor Venemaa kultuurilises mõjusfääris.
Seal nägi muidugi endise NSVL-i piirkondi,
veidi roosavärvilist Poolat ja tulipunast Iisraeli.
Need 1,1 miljonit venda ja õde,
on Venemaa kultuurilise mõjusfääri nurgakivi.
Iisrael on vennasriik.
Venemaa ootab Iisraelilt rohkem mõistmist
kui üheltki teiselt riigilt maailmas.
Netanyahu näitab muidugi igal sammul,
et mõistame Venemaa seisukohta.
Paari aasta eest oli Venemaa populaarseim lööklause:
"Aitäh vanaisale võidu eest ja vajadusel teeme seda uuesti!"
See on sõnum vene rahvastikule, kel on kõrini välispoliitika pööretest.
Nagu Stefani ütles, pole see eriti edukas olnud.
Kõik need projektid, nagu Ukraina, on kalliks maksma läinud.
Gruusia sõda läks väga kalliks, nagu ka Süüria projekt.
Levada Keskuse arvamusküsitluse järgi
imestavad venelased, kas nad tõesti vajavad seda kõike
oma pensionide ja elatustaseme arvelt?
Venemaad huvitavad seega odavad projektid.
Iisraeli ja palestiinlaste rahu on väga odav,
kuna seda ei juhtu kunagi.
2008. a Annapolise kohtumise järel
ütles keegi mulle Vene välisministeeriumis,
et kui USA läbi kukub, kutsume Iisraeli ja palestiinlased Moskvasse.
"See ei õnnestu, aga teeme ettepaneku!"
2016. a pakuti kõneluste kohaks Venemaad,
aga see ei õnnestunud,
kuna Venemaa toetas Julgeolekunõukogus Obamat.
Nüüd püüab Venemaa seda uuesti.
Kõik teavad,
et Iisraeli venekeelne rahvastik ei tee lobitööd Venemaa heaks,
aga seda mängu siiski mängitakse.
Iisraeli ja araablaste rahu pole kunagi odav.
Tavakommetest erinevalt peab abielulepingu vahendaja
selle eest mõrsjale ja peigmehele maksma.
Seepärast võivad vaid USA ja rikkad EL riigid vahendajaks olla.
Olen täiesti nõus.
On tore, et nad vestlevad Netanyahuga,
aga vaid USA saab olla vahendajaks Iisraeli ja palestiinlaste vahel.
Venemaa võib siiski kõik ära rikkuda. See on osa Lähis-Ida taktikast.
Kui see tal endal ei õnnestu, võib ta selle ka teistel ära rikkuda,
näiteks toetades Hamasi nõudmisi.
Sellega peab Iisrael arvestama.
On huvitav mõtiskleda, mida Venemaa tegelikult üritab.
Lisaks NSVL-i aegadele tuleb arvestada ka varasemate aegadega.
Nii Primakov, endine hiilgav välisminister,
kui ka välisminister Lavrov on öelnud,
et imetlevad 19. saj välisministrit Aleksandr Gortšakovi.
Tema sihiks oli Venemaa positsiooni taastamine
pärast Krimmi sõja kannatusi.
Nüüd püüab NSVL-i järgne Venemaa oma positsiooni taastada.
19. saj diplomaat Gortšakov on nende kangelane.
Seda tahetakse teha diplomaatia, mitte relvadega.
See on Venemaal kohati isegi õnnestunud.
Kas Venemaal on Lähis-Idas siiski nii hästi läinud,
nagu ta on korduvalt väitnud?
Türgiga oli probleeme,
kui Türgi õhutõrjerakett Vene lennuki alla tulistas.
Maade suhted halvenesid, kuid paranesid hiljem.
Nüüd ehitab Venemaa Türgile tuumareaktorit,
mis oli üllatav pööre.
Türgi on pöördunud itta ka Süüria asjades.
Ta teeb seal lähedest koostööd Venemaaga
ja parandab suhteid Assadi režiimiga.
Venemaal on siiski ka suhted Türgi rivaali Egiptusega.
Ta ehitab ka sinna tuumareaktorit.
Ka Saudi Araabia peab Venemaaga tuumareaktorikõnelusi.
Venemaa paistab olevat kõikjal.
Kas see on vaid vaht, või on siin mingi sisu ka taga?
See, et Venemaa müüb neile maadele tuumareaktoreid,
tähendab, et nad muutuvad 50 aastaks sõltuvaks
Vene uraanist ja tuumareaktorite jahutusvarrastest.
Relvatehingud on kasulikud Vene relvatööstusele.
Venelased räägivad kõigiga, ka Hamasi ja Iraaniga.
Neil on Lähis-Idas mõjuvõimu.
Lähis-Ida väiksemad riigid
on siiski suurriike pika ninaga jätnud
ja neid ära kasutanud.
See muster pole külma sõja järel muutunud.
Siin on kerge suurriike teineteise vastu mängida.
Venemaa on selleks valmis, kuna saab sellest kasu.
Maailmas ei mõisteta alati,
et suurriigid ei juhi Lähis-Ida.
Siin võib üsna vabalt tegutseda.
Dr Hoffman, kas soovite kommenteerida?
On irooniline, et superriikide mängu kokkuvarisemise järel
on Venemaa nõudnud mitmepooluselist maailma.
See ongi nende diplomaatia siht.
Ja seda nad on Lähis-Idas saanud!
See on aga keerukaks muutunud.
Kaks riiki joonduvad ühes asjas ja on vastasseisus teises.
Süürias saavad Venemaa ja Iraan väga hästi hakkama,
aga nad on väga ettevaatlikud teineteise kohalolu suhtes.
Neil mõlemal on omad huvid Süüria ülesehitamise osas.
See mitmepooluseline maailm töötab mitmel moel.
Hr Oren, keegi ei eita Venemaa sõjajõudu,
aga tema majandus on sama väike kui Itaalial.
Kas Venemaa suudab tõesti nii mitmel rindel mõju avaldada?
Ei suuda, ja seepärast ta tahabki jätta mulje, et suudab.
Seepärast imetletakse ja igatsetakse
Venemaal mineviku kangelasi,
nagu Peeter Esimest.
Isegi Stalini mainet on viimasel ajal rehabiliteeritud.
Putin peab end muidugi tsaariks
või Staliniga võrdseks suureks juhiks.
Ta ei taha, et teda proovile pannakse.
Piisab, et rahvas usub tema tugevusse.
Venemaa ei taha Mustale merele kinni jääda.
Ta tahab laevastikku Vahemerele, baasiga Latakias, Süürias.
Prof Hanin, Venemaa majandus pole eriti tugev.
Kas ta läheneb näiteks Hiinale,
kes on majandushiid, kuid sõjaliselt mitte nii tugev,
et nad võiksid ühendada jõud USA vastu
maailma eri areenidel, sh Lähis-Idas?
Venemaa pole huvitatud nn kolme keha mudelist.
Ta ei nõustunud lepitajarolliga
USA ja Hiina vahel.
Teda huvitavad selle asemel
kahepoolsed suhted mõlemaga.
Lähis-Idas on Venemaa saanud tõesti mitmepooluselise maailma,
erinevalt kõigist teistest kohtadest.
Ta püüab oma kohalolu säilitada.
Saateaeg on otsakorral. Viimased sõnavõtud, palun.
Süürias on Venemaa tõusnud võimsaks riigiks,
kes otsustab tulevaste korralduste üle.
Ka ameeriklaste taandumine on talle edu.
Palestiinlaste küsimuses ei saavuta ta aga midagi.
Venemaal on omad saavutused,
hoolimata majanduse nõrkusest. Ütleksin veel ...
Kahjuks on meil vähe aega. Hr Inbar?
Venemaal on omad võidud,
aga kas neil neid ka kasutada õnnestub?
Prof Hanin?
Putin tuleb Leningradi blokaadi mälestusmärgi avamisele Iisraelis.
Venemaa tahab näidata, et on Lähis-Idas ka midagi muud
kui rikkuja, isegi kui ta polegi midagi muud.
Venemaa on veidi ülehinnatud, aga Sarah Palin ütles,
et näeb Venemaad oma Alaska kodu aknast.
Samuti võib Iisrael aknast vaadates Lähis-Idas Venemaad näha.
Aitäh, prof Hanin, hr Oren, prof Inbar ja dr Hoffman!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu. Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri