Tervetuloa Jerusalem studioon!
Palestiinalaiskysymys on hallinnut -
arabien ja Israelin keskustelua -
vuoden 1948 sodasta lähtien.
Se on ainut asia, joka estää rauhan Israelin ja koko arabimaailman välillä.
Voiko Israel ohittaa palestiinalaiset -
ja päästä sopuun muiden arabien kanssa?
Siitä keskustelevat reservin eversti- luutnantti Reuven Ben Shalom, -
joka on kulttuuristrategi ja Jerusalem Postin kolumnisti, -
analyytikkomme Amir Oren, -
Dan Diker poliittisen sodankäynnin projektista -
Jerusalemin poliittisesta tutkimuskeskuksesta, -
sekä Joni Ben Menachem, Lähi-idän politiikan asiantuntija.
Herra Oren, kertoisitteko viimeaikaisista tapahtumista?
Palestiinalaiskysymys on toiminut sekä syynä että verukkeena-
arabimaailman ja Israelin konfliktissa.
Vuoden 1948 sodasta lähtien -
Israelin arabinaapurimaat, -
myös ne, joilla ei ole yhteistä rajaa Israelin kanssa, -
kuten Irak ja Saudi-Arabia, -
ovat sanoneet ajavansa oikeutta palestiinalaisille.
Viime aikoina se on tarkoittanut palestiinalaisvaltiota, -
mutta aiemmin Jordania hallitsi Länsirantaa ja Egypti Gazaa.
Syyria torjui palestiinalaisten poliittiset pyrkimykset -
sanoen tätä aluetta entisaikojen Etelä-Syyriaksi.
Arabijohtajat pitävät tätä kysymystä kuitenkin hyvänä tekosyynä sille, -
etteivät he tee rauhaa Israelin kanssa.
He pelkäävät väestönsä reaktioita.
Itse asiassa he haluavat varmistaa, -
että Israelin ja palestiinalaisten rauhansopimukseen sisältyy -
palestiinalaispakolaisten ja heidän jälkeläistensä poistaminen -
heidän maistaan.
He eivät anna heille kansalaisuutta eikä muitakaan oikeuksia.
Niinpä niin. Eversti Ben Shalom?
Suuri kysymys on, voimmeko normalisoida suhteet arabimaihin -
ratkaisematta palestiinalaiskysymystä?
Israelin hallinnon mielestä ilmeisesti voimme.
Siitä tiestä on jo kuljettu ehkä 90 prosenttia -
kaupan ja tiedustelun aloilla -
ja terrorinvastaisessa taistelussa.
En kuitenkaan usko, että ne maat voisivat solmia diplomaattisuhteet -
ilman palestiinalaisasian ratkaisemista.
Se ei johdu siitä, että ne pitäisivät palestiinalaisista, -
päinvastoin, historia kertoo pikemminkin halveksunnasta.
Arabimaat eivät usko palestiinalaisten todella havittelevan valtiota.
Arabimaiden taakkana on yleinen mielipide, kuten herra Oren sanoi.
Siksi sitä asiaa ei voi sivuuttaa.
Mutta kysymys kuuluu, miten pitkälle voimme päästä, -
jos palestiinalaiskysymystä ei ratkaista?
Palestiinalaiskysymys on tosiaan muuttunut -
Lähi-idän "poliittiseksi jalkapalloksi".
Monet arabimaat sanovat palestiinalaisia -
"arabimaailman äpäriksi".
Heitä halveksutaan, -
ja heidät halutaan pois maasta.
Harva tietää, -
etteivät palestiinalaiset ole mukana -
sunniarabiliittoumassa Irania, Hizbollahia ja Hamasia vastaan.
Se on merkittävä asia arabimaailmalle.
Abbasista lähtien palestiinalais- johtajat sanovat olevansa -
arabien ja Israelin konfliktin ja Lähi-idän ongelmien keskipiste, -
mutta saudien johtamat sunnimaat vastaavat heille yksityisesti: -
"Ette ole, vaan Iranin hallinto, ja Israel auttaa meitä.
Te teette vain vahinkoa!"
Palestiinalaisista puhuttaessa -
puhutaan itse asiassa kahdesta kokonaisuudesta.
Gaza on hyvin radikaali, -
ja rauha Israelin ja Hamasin välillä on mahdoton.
Ne voivat elää rinnakkain -
vain sovittujen järjestelyiden varassa.
Mitä palestiinalaishallintoon tulee, -
en usko, että Israelin johto nyt ennen vaaleja -
ja palestiinalaishallinnon johto voisivat päästä sopimukseen.
Se on lähes mahdotonta.
Suhteiden normalisointi arabimaihin on mielestäni Israelin propagandaa.
Kulissien takana normalisointia voi olla.
Maat keskustelevat turvallisuudesta ja liittoutuvat Irania vastaan, -
mutta arabimaat tuskin luopuvat rauhanaloitteestaan, -
jota Israel ei voi hyväksyä.
Ilman läpimurtoa sillä saralla normalisointia ei tapahdu.
Arabialoite muotoiltiin vuonna 2002 Libanonissa Saudi-Arabian johdolla.
Mukana olivat myös Jordania, Egypti ja muut ratkaisua toivovat maat.
Ne eivät siis välttämättä toivo normalisointia Israelin kanssa, -
vaan eroonpääsyä palestiinalaisista, kuten Israelkin.
Niissä maissa asuu paljon palestiinalaisia, -
jotka eivät ole saaneet kansalaisuutta, -
vaan heidät pidetään siellä YK:n määrittelemällä pakolaisstatuksella.
Arabimaat eivät tahdo integroida noita suuria joukkoja yhteiskuntaansa.
Siksi parlamentaarikot kokoontuivat Jordaniassa muutama viikko sitten.
Jordanian ulkoministeri julisti kovin sanoin, -
että arabimaailman on käännettävä huomionsa taas palestiinalaisasiaan, -
vaikka Israel pyrkii normalisointiin.
Normalisointia ei ole, kuten Joni Ben Menachem sanoi.
Palestiinalaiset on jotenkin saatava takaisin "varsinaiseen Palestiinaan".
Eikö mikään siis ole muuttunut? Onko se vain Israelin propagandaa?
On tarkasteltava arabien sisäisiä juonitteluja.
Vahvimpia arabivaltoja on ollut kaksi tai kolme, -
Egypti, Irak ja joskus Syyriakin, joka on yleensä ollut heikompi.
Saudi-Arabian johtamat Persianlahden maat ovat olleet -
taloudellisesti vahvoja mutta sotilaallisesti heikkoja.
Sitten on pieniä ja heikkoja maita, kuten Libanon ja Jordania.
Jos Palestiina olisi perustettu 1947―1948 -
sen YK:n päätöslauselman pohjalta, jonka pohjalta Israelkin perustettiin, -
siitä olisi tullut yksi pienistä ja heikoista arabimaista, -
ja se olisi joutunut suurempien maiden saaliiksi.
Kun Egypti ja Jordania hyökkäsivät vuonna 1948 Israeliin, -
he tekivät sen omasta puolestaan, ei palestiinalaisten.
He halusivat itselleen osan kakusta, -
Israelista, Välimereltä tai Länsirannalta.
Sotien saatossa Israel valtasi Gazan ja Länsirannan, -
ja pitää tavallaan näitä alueita takuuna, -
kunnes palestiinalaiset pääsevät sopuun Israelin kanssa, -
jolloin he saavat ne alueet jollain tapaa hallintaansa.
Jopa Saddam Husseinin Irak on julistanut hyväksyvänsä sen, -
mitä palestiinalaiset hyväksyvät.
He eivät ole "katolilaisempia kuin paavi", -
tai mitä se sitten olisikin muslimimaailmassa.
Israel yritti ensin sopimusta kuningas Husseinin kanssa, -
mutta tämä tajusi myöhemmin Israelin pelin -
ja ilmoitti vuonna 1988 vetäytyvänsä Länsirannalta -
ja jätti Israelin neuvottelemaan PLO:n kanssa.
Oslonkin jälkeen -
keskustelut palestiinalaisten kanssa ovat edelleen lähtöruudussa.
Eversti Ben Shalom, -
onko Israelin ja arabimaailman suhteiden parantuminen -
pelkkää harhakuvitelmaa, -
koska palestiinalaisasia pysyy aina keskeisenä -
arabimaiden omien etujen kannalta?
Rajoittuvatko suhteet vain Iranin vastustamiseen?
Etenkin Saudi-Arabian tiedetään tekevän kulissien takana -
paljon turvallisuusyhteistyötä Israelin kanssa, -
mutta Saudi-Arabian kuningas julisti taas, -
että palestiinalaisasia on maiden suhteiden keskiössä.
Hän sanoi niin kaikkien muiden sanomisiensa vastapainoksi.
Jos prinssi puhuu -
jopa Jerusalemin tunnustamisesta Israelin pääkaupungiksi, -
ja arabimaailma kuohahtaa siitä, -
silloin täytyy nopeasti muistuttaa palestiinalaisasiasta.
Se ei siis ole ongelma.
Päinvastoin, se osoittaa, miten vähän he välittävät palestiinalaisista.
Näytämme olevan eri mieltä, mutta emme ole.
Täydet ja avoimet diplomaattisuhteet eivät ole mahdollisia -
ilman palestiinalaiskysymyksen ratkaisemista, -
mutta arabimaat eivät välitä palestiinalaisista.
Lähi-idän yleiseen tasoon verrattuna palestiinalaisten elintaso on hyvä.
Gazan tilanne on huonompi, mutta se on Hamasin hallitsema.
Palestiinalaishallinnolla on itsehallinto, -
ja elämä siellä on verrattain hyvää.
Monet Lähi-idässä jopa kadehtivat ja halveksuvat heitä.
Palestiinalaiset elävät maailman kustannuksella.
Sinne virtaa miljoonia dollareita.
Palestiinalaisasia ei todellakaan syki arabien sydämissä.
Israelilaisena minun on vaikea puhua pahaa palestiinalaisnaapureistani, -
mutta arabit tuntevat kyllä historian ja tietävät, -
ettei sata vuotta sitten ollut olemassakaan "palestiinalaiskansaa".
Eivät he tosissaan "aja oikeutta kotimaastaan revitylle kansalle".
Useimmat Lähi-idän maat ymmärtävät, -
että tämä on osa historian kulkua.
Voimme toki keskustella Golanista, tai Haifasta ja Jaffasta, -
mutta kaikki tietävät, Abbaskin, etteivät he palaa sinne.
Sehän on myös palestiinalaisten sisäistä keskustelua.
Palestiinalaishallinto korostaa kansallisajattelua, -
koska Hamas korostaa islamismia sanoen, -
että juutalaiset ovat vallanneet islamilaisia maita.
Ymmärtääkö arabi- ja muslimimaailma tämän?
Vain palestiinalaiset pitävät yhä kiinni tuosta kuvitteellisesta narratiivista, -
"vääräuskoisten apinoiden ja sikojen jälkeläisten, eli meidän, -
karkottamisesta".
Useimmat arabit eivät ajattele niin.
Arabimaailmassa johto ja kansan syvät rivit ovat eri asia.
Jordanian kanssa meillä on yhteisiä etuja ja teemme hyvää yhteistyötä, -
mutta massat vihaavat meitä.
Asia ei siis ole niin yksinkertainen.
Herra Diker, narratiiveista puheen ollen, -
arabimaiden johtajia kiinnostavat -
strategiset suhteet Israeliin kulissien takana, -
jotta he voisivat tehokkaammin vastustaa Irania.
Onko se vieras asia väestöille ja väestöjä edustaville parlamenteille?
Monet parlametit eivät tosin ole väestön valitsemia.
Se on avainkysymys.
Jordaniaan kokoontui noin 30 arabiparlamentaarikkoa.
Paljastan salaisuuden: Palestiinalaiskysymyksessä -
kyse ei ole vain palestiinalaisten ja Israelin kriisistä, -
vaan myös palestiinalaisten ja jordanialaisten.
Kokouspöytäkirjoissa kuningas Abdullah hokee, -
että hashemiittikuningaskunta pysyy -
Jerusalemin muslimien pyhien paikkojen vartijana.
Hän kutsui tämän parlamenttien välisen kokouksen -
nimenomaan vahvistaakseen julkisesti -
hashemiittien roolia Jerusalemissa, -
koska PLO tyrmää sen.
Arafatista Abbasiin asti -
PLO on sanonut kerta toisensa jälkeen -
olevansa ainut muslimien pyhien paikkojen uskonnollinen haltija.
Konflikti on oikeasti hashemiittien ja PLO:n välillä, -
ei PLO:n ja Israelin.
Aina puhutaan Israelin ja PLO:n välisistä erimielisyyksistä, -
mutta Jerusalemissa todellinen kiista on tämä.
Jordanian ja Israelin strategiset suhteet ovat erittäin vahvat.
Kenraali Amos Gilad ja muut turvallisuusasiantuntijat sanovat, -
että Jordanian itäraja on Israelin turvallisuusraja.
Israel pitää siis sen yli tunkeutumista strategisena uhkana.
Älkäämme unohtako, että USA maksoi useita miljardeja dollareita -
Jordanian turvallisuusjärjestelmään.
USA:n, Israelin ja Jordanian turvallisuuskolmio on hyvin vahva.
Jordania on vartioinut erinomaisesti Israelin vastaista rajaansa.
Israelin pisin raja on rauhallinen ja vakaa.
Kuitenkin tuossa kokouksessa Jordanian ulkoministeri sanoi taas, -
että arabimaailman ja Israelin suhteiden normalisoinnin -
pitää tapahtua -
Israelin ja palestiinalaisten konfliktin ratkaisun rinnalla.
Hän kehotti kaikkia arabimaita pysäyttämään normalisoinnin.
Tässä on kaksi eri kehityskulkua.
Niin, on puheita ja tekoja.
Arabikulttuurissa, jonka suuri asiantuntija meillä tässä on, -
symbolismi on kaikki kaikessa.
Siksi mielestäni paras mahdollinen normalisointi on se, -
joka tapahtuu julkisuuden ulkopuolella.
Nyt vuonna 2019 Lähi-idässä ei ole alueellista turvallisuusjärjestelmää, -
ja Israelista on käytännössä tullut turvallisuusankkuri sille, -
mitä arabivaltioista on jäljellä, ironista kyllä.
Olen eri mieltä ystäväni herra Dikerin kanssa -
PLO:n ja Jordanian kilpailusta Jerusalemin pyhistä paikoista, -
erityisesti Temppelivuoresta.
Sekä jordanialaiset että palestiinalaiset pelkäävät -
Trumpin rauhansuunnitelmaa, niin sanottua "vuosisadan diiliä".
Mahmud Abbas ja kuningas Abdullah tekevät yhteistyötä -
rauhansuunnitelman torpedoimiseksi -
etenkin Jerusalemin statuksen ja Temppelivuoren asioissa.
Jordania on Jerusalemin pyhien paikkojen virallinen valvoja -
Israelin ja Jordanian -
rauhansopimuksen pohjalta.
Kuningas Abdullah haluaa johtaa taistelua -
Trumpin Jerusalemia koskevaa rauhansuunnitelmaa vastaan.
Jordanian kuningas suunnitteli Bab el-Rahman hankkeen.
Eli Kultaisen portin.
Sen tarkoitus oli sabotoida Trumpin suunnitelmaa -
ja viestiä amerikkalaisille ja israelilaisille, -
että jordanialaiset määräävät Temppelivuorella.
Siksi Jordania keksi tällaisen hankkeen, -
ja palestiinalaiset liittyvät siihen -
ja alkoivat heitellä palopommeja ja mellakoida Temppelivuorella.
Fatah on liittynyt tähän Jordanian aloittamaan kriisiin.
Israelin on tehtävä kaikkensa ratkaistaakseen tämän kriisin, -
koska tilanne voi eskaloitua räjähdysherkällä Temppelivuorella.
Seurauksena voi olla suuri intifada.
Siksi se on ratkaistava pian.
Mielestäni Israelin hallitus ei ymmärrä tilanteen vakavuutta.
Kuningas Abdullah on parhaillaan Washingtonissa.
Israelilla on nyt hyvä tilaisuus painostaa häntä USA:n välityksellä -
Temppelivuoren kriisin ratkaisemiseksi.
Jos sitä ei tehdä lähipäivinä, tilanne eskaloituu.
Kuningas Abdullah meni tosiaan Yhdysvaltoihin -
keräämään tukea etenkin kongressin demokraateilta.
Hän tapasi myös Pompeon ja Kushnerin.
Niin tietysti, -
mutta hänen päätavoitteensa oli saada tukea kongressilta, -
jotta Israelia painostettaisiin Waqfin ja Jordanian vaatimuksiin.
Tähän pätee dominoteoria.
Hashemiitit eivät tosiaan halua, -
että palestiinalaisia pidettäisiin -
Temppelivuoren herroina.
Saudit eivät halua, -
että se asema on yksin Jordanialla.
Siksi siellä on kolme monarkkia, saudien, Marokon ja Jordanian.
Myös Erdogan haluaisi mukaan.
Hän ei ole vielä sulttaani.
Nyt sitä hallitsee kolmen monarkin komitea.
Lähi-idässä näyttää olevan erimielisyyksiä siitä, -
miten kaikki alkoi.
Kun Israelin ja palestiinalaisten konflikti alkoi, -
täällä oli siirtomaavaltoja.
Nasserin Egypti, Irak, Syyria ja muut kilpailivat -
panarabismin johtajuudesta.
Se on jo muinaishistoriaa.
Eversti Ben Shalom viittaisi aiemmin siihen, -
että juutalaiset palasivat Siioniin tuhansien vuosien jälkeen.
Egyptille ja muille Palestiina-kysymys on kuin: -
"Jos minä unhotan sinut, Palestiina, niin unhota sinä minun oikea käteni."
Se on kuitenkin vain sivuhuomautus.
He eivät aseta sitä ehdoksi.
Rauha Egyptin kanssa ei vaatinut välitöntä ja täydellistä rauhaa -
Israelin ja Jordanian tai palestiinalaisten kanssa.
Sadat ja myöhemmin Mubarak, ja nyt Sisi, -
eivät halua antaa arabimaailmalle sellaista käsitystä, -
että he olisivat hylänneet palestiinalaiset, -
mutta he eivät vaadi Israelin ja palestiinalaisten sopimusta -
sotatilalla uhaten.
Lähi-itä on yhtä sekasortoa. Selvää ratkaisua ei ole.
Palestiinalaisilla on uudelleenarvioinnin paikka.
Johtopäätös on, että he ovat pulassa.
Vuosia luulin, -
että aika käy Israelia vastaan -
ja palestiinalaisten puolella.
Nyt he ovat menettämässä arabimaailman tuen.
He eivät ole niitä, jotka Lähi-idässä kärsivät.
Siksi he pelkäävät, että heidän asiansa unohtuu.
En kuitenkaan usko, että Israel voi jatkaa näin loputtomiin.
Oikeiston strategia on odottaa, että se menee ohi.
"Mitä kauemmin odotamme, sen parempi meille!"
Mutta jos sitä ei ratkaista, emme saa onnellisia naapureita, -
ja silloin mekään emme ole onnellisia.
Lopullinen tavoitteemme on ratkaista se, -
joten toivon arabimaailman johtavan palestiinalaisia oikein.
En haluaisi, että heidät hylätään.
Ohjelma on lopuillaan.
Arvioisitteko vielä lähitulevaisuutta, herra Ben Menachem?
Palestiinalaisjohto toivoo Israelin hallituksen vaihtumista.
He haluavat eroon Netanjahusta toivoen, -
että uusi hallitus aloittaa uudelleen dialogin ja rauhanprosessin.
Se on heidän ainut toivonsa.
Kuten kollegani sanoi, he pelkäävät nykyisiä tapahtumia.
He eivät menetä vain arabimaailman tukea, vaan myös alueita.
Siirtokunnat kasvavat kasvamistaan.
Pian heillä ei ole mitään, mistä neuvotella.
Normalisoinnin vastaiset puheet -
arabimaailmassa ja palestiinalaisjohdossa -
ovat täysin päinvastaisia sen trendin kanssa, -
joka näkyy Länsirannan arjessa.
Siellä normalisointi lisääntyy, -
ja palestiinalaisten keskiluokassa on vallankumous.
Palestiinalaisjohto pyrkii kaikin keinoin eristämään Israelin, -
koska kentällä suunta on päinvastainen.
Siksi uskon maanläheiseen rauhantyöhön, -
omanarvontuntoon ja taloudelliseen yhteistyöhön.
Totumme nykytilanteeseen aivan kuin Trump olisi aina USA, -
Netanjahu Israel ja Abbas palestiinalaiset.
Pian kukaan heistä ei enää ole vallassa.
Kun naiset pääsevät johtamaan Lähi-itää, tulee rauha.
Ehkä tulee uusi Golda?
Tai Indira Gandhi? He eivät olleet kaikkein pehmeimpiä johtajia.
Oslon prosessi alkoi yli 25 vuotta sitten.
Se alkoi, kun palestiinalaiset olivat heikoimmillaan.
On houkuttelevaa neuvotella, kun toinen osapuoli on heikko.
Mutta tilanne voi räjähtää, jos heillä on selkä seinää vasten.
Kiitos, eversti Ben Shalom, -
Amir Oren, Dan Diker ja Joni Ben Menachem!
Kiitos katsojillekin, näkemiin tiistaihin!
Suomennos: Hannele Lehtoranta