Tervetuloa Jerusalem studioon!
Yhdistyneet kansakunnat perustettiin -
maailmanrauhan turvaajaksi, -
mutta se on epäonnistunut Lähi-idässä.
Lähi-itään on muodostunut kilpailevia liittoja, -
joilla on kullakin omat agendansa.
Aiheesta keskustelevat professori Zeev Hanin -
Venäjän ja Lähi-idän asiantuntija Bar Ilanin ja Arielin yliopistoista, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja tohtori Nir Boms Tel Avivin yliopistosta.
Herra Oren, esittelisittekö aiheen?
Lähi-idässä näyttää olevan kaksi suurta blokkia, -
Venäjän ja Yhdysvaltojen.
Pinnan alla näyttää siltä, että toinen niistä on mukautunut siihen, -
että iranilaiset ovat ottaneet haltuunsa kaikki ne alueet, -
joilta Isis on vetäytynyt, -
mutta toinen pyrkii hävittämään Iranin vaikutusvallan niiltä alueilta.
Helmikuun alkupuoli on osoittanut, -
että asianlaita on juuri näin.
Varsovassa oli länsimaiden, arabimaiden ja Israelin huippukokous.
Yhdysvaltojen johdolla.
Niin, pääasiassa ulkoministeri Mike Pompeon johdolla.
Sotšissa kokoontui toinen liittouma Vladimir Putinin johdolla.
Siihen osallistuivat myös Turkki ja Iran.
Armeniakin on nyt liittymässä siihen.
Se aikoo lähettää henkilöstöä ja ehkä sotajoukkojakin Syyriaan.
Yksi näiden kahden liiton ero on -
etäisyys Lähi-idästä.
Iran ja Turkki sijaitsevat sillä alueella.
Iran rajoittuu Irakiin, -
joka on Syyrian, Turkin ja Jordanian rajanaapuri.
Venäjäkin pitää Lähi-itää "lähiulkomainaan".
Amerikkalaiset sitä vastoin haluavat lähteä Lähi-idästä, -
eivätkä muuten vain Syyriasta.
He muuttivat yhtäkkiä vetäytymisen sanamuodon.
Nyt he puhuvat vain Koillis-Syyriasta.
He jättävät siis joukkoja etelään al-Tanfin alueelle -
Jordanian ja Israelin turvaksi.
Trump ja Putin ovat oudon yksimielisiä USA:n vetäytymisestä.
Molemmat kannattavat sitä.
Kentällä asia on tietysti toisin.
Venäjä kannattaa yhä iranilaisten jäämistä Syyriaan tietyin ehdoin.
Myös presidentti Bashar Assad kannattaa tietysti sitä.
Turkin intressit liittyvät turvavyöhykkeeseen Syyriassa -
Turkin rajan eteläpuolella.
Länsiliittouma on hajallaan.
Professori Hanin?
Amir Oren kysyi minulta viimeksi, -
onko Putinin politiikka proaktiivista.
Sanoin, että mielestäni on, -
mutta se ei ole koko totuus.
Tammikuussa monet venäläiset asiantuntijaryhmät -
julkaisivat taas arvionsa, -
myös se ryhmä, jolla on yhteyksiä Kremliin.
Lähes kaikki päätyivät samaan johtopäätökseen.
Venäjällä oli kolme vaihtoehtoa Neuvostoliiton hajottua.
Ensimmäinen oli liittyä -
eurooppalais-amerikkalaiseen maailmaan, -
joka ulottuu Englannin kanaalilta Tyynellemerelle.
Sitä se ei tehnyt.
Toinen vaihtoehto oli palauttaa sen mahti Neuvostoliiton perijänä -
ja pitää otteessaan entisiä neuvostotasavaltoja -
ja lähestyä muuta maailmaa siltä kannalta.
Sekään ei toteutunut.
Entiset neuvostotasavallat pakenevat yksi toisensa jälkeen.
Ukraina on siitä hyvä esimerkki.
Jopa Kazakstan ja Valko-Venäjä, -
jotka vielä vähän aikaa sitten olivat Moskovan läheisiä liittolaisia -
ja "Euraasian unionin" jäseniä, -
etsivät nyt muita vaihtoehtoja.
Valko-Venäjästä on tulossa normaali Itä-Euroopan maa.
Ukrainan kirkkokaan ei enää kuulu Venäjän kirkon alaisuuteen.
Kazakstan pohtii, -
kuuluuko se Euraasiaan vai omalla tavallaan Eurooppaan.
Venäjän kolmas vaihtoehto -
on muodostaa eräänlainen Euraasian liitto Kiinan kanssa, -
ja ehkä myös Iranin ja Turkin.
Sekään ei ole toteutunut. Se tulee ilmi Syyrian tapahtumissa.
Ei siis voida sanoa, ettei Putinilla olisi globaalia suunnitelmaa.
Kyllä hänellä on, -
mutta kaikki sen toimenpiteet ja tavoitteet ovat nyt mahdottomia.
Hän yrittää sitoa ne kaikki yhteen Syyriassa, -
mutta mikään niistä ei ole vielä toteutunut.
Otan mukaan laajemman alueellisen näkökulman.
Neuvostoliiton hajottua vuonna 1989 -
väiteltiin siitä, -
miltä maailma näyttää -
sen siirryttyä kaksinapaisesta järjestelmästä -
yksi- tai moninapaiseen.
Yhdysvallat pysyi supervaltana, -
mutta Venäjä jäi pienemmäksi vallaksi.
Venäjältä kesti aikansa nostaa päätään.
Viime vuosina se on alkanut toimia vakuuttavammin monilla näyttämöillä.
Yhdysvallat sen sijaan vetäytyy.
Kylmän sodan dynamiikka on alkanut muotoutua uudelleen.
Kuten sanoitte, se on sekä reaktiivista että proaktiivista.
Sama koskee näitä kahta epäyhtenäistä blokkia.
Eräät maat, kuten Israel, voivat puhua molemmille navoille -
ja toimia niiden kanssa suhteellisen menestyksekkäästi.
Sitä paitsi muutama viikko sitten Egyptissä oli energiakokous, -
joka ei oikeastaan liittynyt näihin blokkeihin, -
vaan muotoutumassa olevaan Välimeren blokkiin.
Israelin, Kyproksen, Kreikan ja Egyptin energiayhteistyö -
voi hyödyttää kaikkia osapuolia.
Se tapahtuu blokkien kilpailun rinnalla.
Tämä ei siis ole selvä jako hyvään ja pahaan puoleen, -
kuten rautaesiripun aikaan.
USA:n vetäytymisen ja Venäjän etujen yhteydessä ymmärretään, -
että jotkut asiat toimivat jollekin osapuolelle ja jotkut eivät.
Siksi joidenkin maiden on tehtävä yhteistyötä ajaakseen omia etujaan.
Sitä tapahtuu paljon kylmän sodan dynamiikan ohella.
Herra Oren, puolitoista viikkoa sitten oli kaksi huippukokousta.
Toinen oli venäläisessä lomakaupungissa Sotšissa, -
jonne Venäjän presidentti Putin kutsui -
Turkin presidentti Erdoganin ja Iranin presidentti Ruhanin.
Kokous keskittyi Syyrian konfliktin ratkaisemiseen, -
tai pikemminkin jo sovittujen järjestelyjen jatkamiseen, -
sekä Israelin tuomitsemiseen siitä, -
että se jatkaa ilmaiskujaan iranilaiskohteita vastaan Syyriassa.
Lisäksi Turkki oli vihoissaan siitä, -
ettei USA anna sen toimia kurdeja vastaan Pohjois-Syyriassa.
Varsovan kokous puolestaan keskittyi lähes kokonaan Iraniin.
Se oli Iran-vastainen kokous, vaikka sitä ei sellaiseksi leimattu.
Kaikki osallistujamaat, -
lähettivätpä ne ulkoministerin tai alemman tason edustajan, -
viestittivät yhdessä, etteivät ne anna Iranin vallata Lähi-itää.
Pian sen jälkeen oli Münchenin kokous, -
jossa osapuolet antoivat tärkeitä lausuntoja.
Yhdysvallat keskittyi Iraniin -
ja siihen, että Euroopan pitäisi vetäytyä ydinsopimuksesta.
Se otti esiin myös Kiinan ja muita tekijöitä.
Venäjän ulkoministeri Lavrov keskittyi sitä vastoin Eurooppaan.
Hän tuskin mainitsi Lähi-itää.
Se osoittaa, että Venäjä on nyt kiinnostuneempi Euroopasta.
Pitäisikö se huomioida, -
vai onko se vain taktinen veto osana laajempaa strategiaa?
Ukraina on tietysti Venäjälle tärkeämpi kuin Lähi-itä, -
etenkin, kun se voi nyt pitää Syyrian sodan voittoa itsestään selvänä.
Amerikkalaiset ovat päättäneet lähteä, -
joten venäläisten ei tarviste ajaa heitä ulos.
Mainitsemanne käänne on ironinen, -
koska ennen vuosituhannen vaihdetta -
elimme toisen maailmansodan jälkeistä aikaa.
Huhtikuussa on 70 vuotta täyttävä Nato-kokous.
Sen vastine oli Neuvostoliiton johtama Varsovan liitto.
Turkki ja Iran pelkäsivät Neuvostoliittoa.
Ne pelkäsivät eniten kommunismin tunkeutumista rakenteisiinsa, -
sellaisia kuin Iranin Tudeh-puolue ja Turkin kommunistit.
Se sai ne maat kääntymään länteen.
Länttä edusti ensin Iso-Britannia ja sitten Yhdysvallat.
Turkkihan on Naton jäsen, -
ja Iran oli yksi Bagdadin sopimuksen, CENTOn, avainmaista.
Vasta kun Iranissa oli vallankumous 40 vuotta sitten -
ja Erdogan tuli valtaan Turkissa 16 vuotta sitten, -
maiden suunta kääntyi.
Vaikka 20 viime vuoden tärkein tapahtuma oli 9/11, -
joka vei Yhdysvallat takaisin Afganistaniin ja Irakiin -
vastoin maan yleislinjaa, -
presidentti Trump pyrkii nyt vetäytymään Lähi-idästä -
eristäytymislinjansa mukaisesti.
Hänelle nämä ovat vapaavalintaisia sotia.
Venäläisten ei tarvitse kuin jäädä odottelemaan, -
ja poimia talteen se, mitä amerikkalaiset jättävät.
Trumpin varapresidentti Pence tosin korosti, -
että vaikka "Amerikka on ensin", se ei yksin ratkaise ulkopolitiikkaa.
Sitähän Trumpin vastustajat aina sanoivat: -
"Amerikka ensin, mutta emmehän me pysty siihen yksin!"
Pencen sanat kuulostavat hyviltä, mutta päätökset tekee Trump.
Professori Hanin?
Olen samaa mieltä, mutta on huomioitava pari seikkaa.
Ensinnäkin nykyiset liittoumat eivät ole liittoja perinteiseen tapaan.
Tämä ei ole lännen ja idän välistä kylmää sotaa.
Itää ei enää ole.
Naton ja Varsovan liiton rajan itäpuoliset alueet -
ovat jakautuneet monin tavoin.
Nyt on palattu 1500-luvun tilanteeseen, -
"Moskovan Venäjän" ja "Liettuan Venäjän" kilpailuun.
Onko Venäjä siltikään yksin?
Onhan se yksin, mutta se etsii uusia liittolaisia.
Se löytää niitä Euroopasta, joka ei ole enää yhtä blokkia.
Saksa on viime aikoina tehnyt sopimuksia Venäjän kanssa.
Berliini ei ole koskaan luopunut siitä ajatuksesta, -
että Venäjästä tulisi taas energiasupervalta.
Toisaalta Itä-Euroopassa on useita blokkeja.
Vaikka esimerkiksi Jerusalemilla ja Varsovalla on ollut erimielisyyksiä, -
yhteistyötä tehdään edelleen -
itäisen Välimeren blokin ja Itä-Euroopan Visegradin blokin välillä.
Myös Baltian mailla ja Balkanin mailla on omat intressinsä.
Länsi-Euroopan suuren troikan edut eivät välttämättä kohtaa.
Venäjä tasapainottelee niiden välillä.
Venäjä etsii liittolaisia Lähi-idästä tiedostaen, -
ettei sillä ole täällä enää läheisiä satelliittivaltioita.
Mainitsemanne Sotšin kokous antaa vastauksen siihen, -
voiko Venäjä tähdätä kolmen imperiumin blokkiin, -
Venäjän, Turkin ja Iranin liittoon, kuten menneinä aikoina.
Ei voi, vaan se tarvitsee Syyriassakin edelleen -
sekä Israelia että länsimielisiä sunnimaita.
Ukraina on tosiaan Venäjälle tärkeämpi kuin Lähi-itä, -
mutta Ukrainassa se ei voi tehdä kompromisseja, -
toisin kuin Syyriassa.
Venäläisasiantuntijoiden mukaan -
Syyria avaa Venäjälle mahdollisuuksia yhteistyöhön Yhdysvaltojen kanssa.
Osa professori Haninin mainitsemista ilmiöistä -
nimenomaan seurailee kylmän sodan dynamiikkaa.
Eurooppa ja Yhdysvallat ovat vastakkain monissa asioissa.
Se tulee ilmi ydinsopimuskysymyksessä -
ja Euroopan mekanismissa, jolla voidaan jatkaa kauppaa Iranin kanssa.
Eurooppalaiset vastustavat etenkin presidentti Trumpin linjaa -
esimerkiksi Nato-politiikassa.
Venäjälle on avautunut uusia mahdollisuuksia.
Se voi täyttää toisen supervallan jättämän tyhjiön.
Kyseessä ei kuitenkaan ole blokki.
Suhteet perustuvat energiaan ja talouteen.
Alueelliset neuvottelut Välimeren kaasuputkesta -
ovat äärimmäisen tärkeitä.
Niillä etsitään pitkän tähtäimen ratkaisua todellisiin tarpeisiin.
Euroopan on ratkaistava ne poliittisesta dynamiikasta riippumatta.
Se tarjoaa mahdollisuuden uusiin tunnusteluihin, -
vaikka Nato on edelleen vahva.
Nykyinen USA:n presidentti Trump toteuttaa tavallaan juuri sitä, -
mitä hänen edeltäjänsä sanoi "taustalta johtamiseksi".
Yhdysvallat pysyy lujana Iranin suhteen, -
ja vaikutaa erityisesti talouden tasolla.
Sotajoukkoja vähennetään, mutta tukikohdat jäävät -
samoin risteilijät ja lentotukialukset Välimerelle.
Ne ovat valmiina, jos jotain tapahtuu.
Ydinsopimuksen suhteen USA käyttää edelleen kovia otteita.
Yhdysvaltojen politiikan asiantuntijat sanovat, -
että se on edelleen tärkeä tekijä kansainvälisellä näyttämöllä.
Sen johtamistapa on vain hieman muuttunut.
Se tasapainottelee "Amerikka ensin" ja "joukot kotiin" -linjan -
sekä vaikutusvallan säilyttämisen välillä.
Yhdysvaltojen ja Venäjän blokkien välillä on siten tasapaino.
Lähi-idän liittolaiset tasapainottavat niitä omalla tavallaan.
Herra Oren, kuten alussa sanoin, YK ei ole onnistunut ratkaisemaan -
pitkää Syyrian konfliktia, jossa on kuollut satoja tuhansia ihmisiä.
Sota on tuhonnut Syyrian -
ja muuttanut sekä Lähi-idän että Euroopan väestörakenteen.
Yksin Syyriasta on tullut miljoona pakolaista Saksan rajoille.
Se on merkittävä määrä 80 miljoonankin asukkaan maalle.
Eikö se saa länsimaailman ja itäblokin johtajia näkemään, -
että nyt on tehtävä kovia päätöksiä -
muiden osapuolten vastustuksesta huolimatta?
YK:n päätösten on heijastettava -
suurvaltojen yhteistä tahtoa, -
siis turvallisuusneuvoston -
viiden pysyvän jäsenmaan tahtoa.
Muuten ne kumoavat toinen toisensa.
Viimeisten 50 vuoden ajan -
pääsihteerillä ei ole ollut paljon valtaa.
Hänellä oli paljon valtaa kuuden päivän sotaan asti.
U Thant toimi liian aloitteellisesti, ja siksi häneltä vietiin valtaoikeudet.
Nyt pääsihteerin on hyväksytettävä päätökset turvallisuusneuvostossa.
YK on siis vain väline suurvaltojen tahdon toteuttamiseksi.
Jos ne eivät voi käyttää YK:ta, ne jättävät sen huomiotta -
ja muodostavat "halukkaiden koalitioita" -
ja monikansallisia tarkkailujoukkoja YK-joukkojen sijaan, -
ettei sitä estettäisi veto-oikeudella.
Emme ole maininneet brexitiä. Eurooppa ei ole yhtenäinen.
Britannia alkoi vuonna 2016 kasvaa erilleen Euroopasta.
Samana vuonna Donald Trump valittiin presidentiksi.
On ironista, että vaikka Putin näytti vastustavan Hillary Clintonia, -
Obaman aikaan maat tekivät paljon yhteistyötä Syyriassa.
Näin tapahtui ensin vuonna 2013 kemiallisten aseiden tapauksessa, -
ja kaksi vuotta myöhemmin Iranin ydinsopimuksen yhteydessä.
Se yhteistyö on nyt hajoamassa.
Se ei koske vain presidenttitasoa.
USA:n puolustusministeriön, ulkoministeriön -
ja tiedusteluyhteisön tärkeimmissä asiakirjoissa -
Venäjää ja Kiinaa pidetään Yhdysvaltojen suurimpina uhkina -
vuoteen 2030 ja ehkä siitä eteenpäinkin.
Niiden jälkeen tulevat Iran ja Pohjois-Korea, -
ja vasta niiden jälkeen "väkivaltaiset äärijärjestöt", kuten al-Qaida ja Isis.
Jos Venäjä on se uhka, jota vastaan puolustusvoimat rakennetaan, -
on selvää, ettei edessä ole yhteistyön, vaan yhteenoton aikakausi.
Professori Hanin?
On tavallaan totta, että Venäjä ja Kiina ovat Yhdysvaltojen suurimmat uhat.
Toisaalta ne ovat mahdollisuuksia -
ja myös uhkia toinen toiselleen.
Moskova tietää menettävänsä maan itäosat Kiinan eduille.
Kiinan ja Venäjän suhteet ovat Venäjän mielestä epätasapainossa -
Kiinan hyväksi.
Ne voivat kyllä liittoutua vastustaakseen Yhdysvaltoja, -
mutta ei siitä mitään tule.
Mitä tulee suurvaltojen vaikutusvaltaan -
turvallisuusneuvoston ja muiden organisaatioiden kautta, -
on huomattava, -
että nämä järjestöt perustettiin toisen maailmansodan jälkeen -
lain ja järjestyksen ylläpitämiseksi.
Ne ovat sekä instituutioita että symboleita.
Instituutioina ne ovat epäonnistuneet.
Symboleina ne kuitenkin antavat mielikuvan siitä, -
että kaikki on hallinnassa.
Olen samaa mieltä Amir Orenin kanssa siitä, -
että YK on klikkijärjestö, -
pienempi kuin tekijöidensä summa.
Käydessäni Golanilla -
opiskelijoideni kanssa -
kuulimme sodan ääniä ja näimme UNDOF-tarkkailijoita.
Eräs oppilaani kysyi, eivätkö he voi tehdä mitään.
Vastasin, että kirjoittavathan he raportteja.
"Mutta eivätkö he voi lopettaa sotaa nyt heti?"
"No, he voivat kirjoittaa kiireellisen raportin."
Siihen YK:n keinot loppuvat.
Jos YK-joukkojen mandaattia halutaan muuttaa, -
ei tarvitse kuin saada Venäjä ja Kiina vakuuttuman asiasta.
Mainitsen vielä erään toimenpiteen, -
joka muistuttaa kylmästä sodasta ja taustalta johtamisesta.
Viime kuussa -
Yhdysvallat uusi ydinaseiden kehittämissuunnitelmansa.
Se oli taas yksi esimerkki Trumpin yksipuolisesta päätöksestä.
Se kertoo ehkä siitä, ettei kylmä sota ole täysin ohi, -
mutta mitä USA tekeekin, se tekee sen taustalta.
Herra Oren, loppukommentti?
Toinen kylmä sota ei ole vielä alkanut.
Ulkoministeri Pompeo muistuttaa kuitenkin aina siitä, -
että hän toimi upseerina kylmän sodan loppuvuosina.
Edessä on ainakin hieno kampanja.
Kiitos, professori Hanin, herra Oren ja tohtori Boms!
Kiitos katsojillekin, näkemiin perjantaihin!
Suomennos: Hannele Lehtoranta