Tere tulemast saatesse!
Maailma rahu valvajaks loodud ÜRO
on Lähis-Idas läbi kukkunud
seoses vaikimisi vastuoludega regioonis tegutsevate riikide huvides.
Tekkinud on rivaalitsevad liidud, igalühel oma liikmeskond ja agenda.
Stuudios on professor Zeev Hanin,
Venemaa ja Lähis-Ida ekspert Bar Ilani ja Arieli Ülikoolidest,
TV7 analüütik Amir Oren
ja dr Nir Boms Tel Avivi Ülikoolist.
Hr Oren, kas juhataksite teema sisse?
Lähis-Idas näib olevat kaks suurt blokki -
Venemaa ja USA oma.
Pinna all tundub, et üks neist on mugandunud sellega,
et iraanlased on võtnud oma kontrolli alla kõik piirkonnad,
kust ISIS on lahkunud,
kuid teine püüab Iraani mõjuvõimust neil aladel lahti saada.
Veebruari algus on näidanud,
et täpselt nii olukord ongi.
Varssavis toimus Lääne, Iisraeli ja araabiamaade tippkohtumine.
USA juhtimisel.
Jah, peamiselt välisminister Mike Pompeo juhtimisel.
Sotšis kogunes teine koalitsioon Vladimir Putini juhtimisel.
Selles osalesid ka Türgi ja Iraan.
Armeeniagi on nüüd sellega ühinemas.
Ta tahab saata Süüriasse personali ja ehk isegi väesalku.
Üks vahe kahe koalitsiooni vahel
on kaugus Lähis-Idast.
Iraan ja Türgi asuvad regioonis.
Iraan piirneb Iraagiga,
kes on Süüria, Türgi ja Jordaania piirinaaber.
Ka Venemaa peab Lähis-Ida oma lähivälismaaks.
Ameeriklased aga tahavad lahkuda Lähis-Idast,
mitte üksnes Süüriast.
Nad muutsid äkitselt taandumise sõnavormingut.
Nüüd räägivad nad üksnes Kirde-Süüriast.
Nad jätavad oma väed seega lõunasse al-Tanfi piirkonda,
et turvata Jordaaniat ja Iisraeli.
Trump ja Putin on ühel nõul USA taandumise suhtes.
Mõlemad pooldavad seda.
Tegelikkuses on asi muidugi teisiti.
Venemaa toetab teatud tingimustel endiselt Iraani Süüriasse jäämist.
Selle poolt on muidugi ka president Bashar Assad.
Türgi huvid on seotud turvatsooniga Süürias
Türgi piirist lõunas.
Lääne koalitsioon on hajali.
Prof Hanin?
Amir Oren küsis minult viimati,
kas Putini poliitika on proaktiivne.
Ütlesin, et minu meelest on,
aga see pole kogu tõde.
Jaanuaris avaldasid paljud vene eksperdid
taas oma analüüse ja hinnanguid,
ka see rühmitus, millel on sidemeid Kremliga.
Peaaegu kõik jõudsid samale järeldusele.
Venemaal oli pärast NSVL-i kokkuvarisemist kolm alternatiivi.
Esimene oli ühineda Euroopa-Ameerika maailmaga,
mis ulatub Inglise kanalilt Vaikse ookeanini.
Seda ei tehtud.
Teine võimalus oli taastada oma jõud NSVL-i pärijana
ja hoida oma haardes endiseid NSVL-i vabariike
ning läheneda ülejäänud maailmale sellest vaatenurgast.
Ka see ei teostunud.
Endised nõukogude vabariigid põgenevad üks teise järel.
Selle heaks näiteks on Ukraina.
Isegi Kazahstan ja Valgevene,
kes veel veidi aja eest olid Moskva lähedased liitlased
ja "Euraasia Liidu" liikmed,
otsivad nüüd teisi võimalusi.
Valgevenest on saamas normaalne Ida-Euroopa riik.
Ka Ukraina kirik ei kuulu enam Venemaa kiriku alluvusse.
Kazahstan kaalub,
kas kuulub Euraasiasse või teatud mõttes Euroopasse.
Venemaa kolmas võimalus
on moodustada mingisugune Euraasia liit Hiinaga,
ning ehk ka Iraani ja Türgiga.
Ka seda pole toimunud. Seda näeb Süüria sündmustes.
Seega ei saa öelda, et Putinil poleks globaalset plaani.
Kindlasti on see tal olemas,
aga kogu selle tegevus ja eesmärgid on praegu võimatud.
Ta püüab neid kõiki Süürias ühendada,
kuid ükski neist pole veel teostunud.
Olen nõus, kuid lisaksin tugevama regionaalse perspektiivi.
Pärast NSVL-i lagunemist 1989. a
vaieldi selle üle,
kuidas maailm välja näeb,
kui see siirdub bipolaarsest
ühe- või multipolaarsesse maailmasse.
USA jäi supervõimuks,
kuid Venemaa jäi väiksemaks võimuks.
Venemaal võttis pea tõstmine aega.
Viimastel aastatel on ta hakanud mitmel areenil võimsamalt tegutsema.
USA aga taandub.
Taas on hakanud arenema külma sõja dünaamika.
Nagu ütlesite, on see reaktiivne, mitte proaktiivne.
Sama puudutab neid kaht ebaühtlast blokki.
Mõned maad, nagu Iisrael, võivad rääkida mõlema poolusega
ja teha nendega koostööd suhteliselt edukalt.
Lisaks oli Egiptuses veidi aja eest energiakohtumine,
mis polnud tegelikult seotud nende blokkidega,
vaid moodustumas oleva Vahemere blokiga.
Iisraeli, Küprose, Kreeka ja Egiptuse energiakoostöö
võib kõigile pooltele kasuks tulla.
See toimub blokkide konkurentsi kõrval.
See pole seega selge jagunemine heaks ja pahaks pooleks,
nagu raudeesriide ajal.
Seoses USA taandumise ja Venemaa huvidega on arusaam,
et mõned asjad mõne poole jaoks töötavad ja teiste jaoks mitte.
Seepärast peavad mõned riigid oma huvide tõttu koostööd tegema.
Seda toimub üsna palju külma sõja dünaamika kõrval.
Hr Oren, pooleteise nädala eest toimus kaks tippkohtumist.
Üks neist oli Vene kuurortlinnas Sotšis,
kuhu Venemaa president Putin
kutsus Türgi presidendi Erdogani ja Iraani presidendi Rouhani.
Kohtumine keskendus Süüria konflikti lahendamisele,
või pigem juba kokkulepitud korralduste jätkamisele,
ning Iisraeli hukkamõistmisele selle eest,
et jätkuvad õhurünnakud Iraani objektide vastu Süürias.
Lisaks oli Türgi vihane seepärast,
et USA ei lase tal Põhja-Süürias kurdide vastu võidelda.
Varssavi kohtumine keskendus aga peaaegu täielikult Iraanile.
See oli Iraani-vastane kohtumine, kuigi seda nii ei nimetatud.
Kõik osalejariigid,
kes saatsid kas välisministri või madalama taseme esindaja,
signaliseerisid ühiselt, et ei lase Iraanil Lähis-Ida vallutada.
Peagi pärast seda toimus Müncheni kohtumine,
kus pooled tegid tähtsaid avaldusi.
USA keskendus Iraanile
ja sellele, et Euroopa peaks taganema tuumaleppest.
Mainiti ka Hiinat ja teisi faktoreid.
Venemaa välisminister Lavrov keskendus aga Euroopale.
Ta vaevu mainis Lähis-Ida.
See näitab, et Venemaad huvitab nüüd rohkem Euroopa.
Kas sellega peab arvestama,
või on see vaid taktikaline käik suuremas strateegias?
Ukraina on muidugi Venemaale tähtsam kui Lähis-Ida,
eriti kui Süüria sõja võitu võib nüüd iseenesestmõistetavaks pidada.
Ameeriklased on otsustanud lahkuda,
nii et venelased ei pea neid välja ajama.
Mainitud pööre on irooniline,
sest enne sajandivahetust elasime
Teise Maailmasõja järgset aega.
Eksisteeris NATO konverents, mis tähistab aprillis 70. aastapäeva,
millele oli vastukaaluks NSVL-i juhitud Varssavi pakt.
Türgi ja Iraan kartsid NSVL-i.
Nad kartsid enim kommunismi tungimist oma struktuuridesse,
selliseid nagu Iraani Tudeh' partei ja Türgi kommunistid.
See ajas need maad kaugemale Lääne orbiidile.
Läänt esindas esmalt Suurbritannia ja seejärel USA.
Türgi on NATO liige
ja Iraan on üks Bagdadi lepingu CENTO võtmeriikidest.
Alles siis, kui Iraanis oli revolutsioon 40 aasta eest
ja Türgis tuli 16 aasta eest võimule Erdogan,
muutus riikide suund.
Kuigi 20 viimase aasta tähtsaim sündmus oli 9/11,
mis viis USA tagasi Afganistani ja Iraaki,
vastuolus riigi üldise suunaga,
püüab president Trump nüüd taanduda Lähis-Idast
vastavalt oma isolatsionismipoliitikale.
Tema jaoks on need vabatahtlikud sõjad.
Venelastel ei tarvitse teha muud, kui oodata
ja korjata üles kõik, mis ameeriklased maha jätavad.
Trumpi asepresident Pence rõhutas siiski,
et kuigi loosung on "Ameerika esmalt" ei tähenda see "Ameerika üksi".
Seda Trumpi vastased alati ütlesidki:
"Ameerika esmalt, aga me ei suuda seda üksi!"
Pence'i sõnad kõlasid hästi, kuid otsused teeb Trump.
Prof Hanin?
Olen nõus, kuid tuleb arvestada paari seigaga.
Esmalt pole praegused koalitsioonid traditsioonilised liidud.
See pole Lääne ja Ida vaheline külm sõda.
Ida ei ole enam.
NATO ja Varssavi Liidu piiri idapoolsed alad
on jagunenud erinevatel viisidel.
Nüüd on naastud 16. saj olukorda,
"Moskva Venemaa" ja "Leedu Venemaa" võistlusse.
Kas Venemaa on siiski üksi?
Ta on ju üksi, aga otsib uusi liitlasi.
Ta leiab need Euroopast, mis pole enam ühtne blokk.
Saksamaa on viimasel ajal Venemaaga lepinguid teinud.
Berliin pole kunagi loobunud mõttest,
et Venemaast saaks taas superriik energia vallas.
Samas on Ida-Euroopas uusi blokke.
Kuigi näiteks Jeruusalemmal ja Varssavil on olnud erimeelsusi,
jätkub endiselt koostöö
Vahemere idaosa bloki ja Ida-Euroopa Visegradi bloki vahel.
Ka Baltimaadel ja Balkani maadel on omad huvid.
Lääne-Euroopa suure troika huvid ei lange tingimata kokku.
Venemaa balansseerib nende vahel.
Venemaa otsib liitlasi Lähis-Idast, teadvustades,
et tal pole siin enam lähedasi satelliitriike.
Mainitud Sotši kohtumine annab vastuse sellele,
kas Venemaa võib sihtida kolme impeeriumi blokki suunas -
Venemaa, Türgi ja Iraani liitu, nagu möödunud aegadel.
Ei saa, vaid ta vajab Süüriaski
endiselt nii Iisraeli kui läänemeelseid sunniitlikke riike.
Ukraina on samas Venemaale Lähis-Idast tähtsam,
kuid Ukrainas ei saa ta kompromisse teha,
erinevalt Süüriast.
Vene ekspertide sõnul
avab Süüria Venemaale võimalusi koostööks USAga.
Osa prof Hanini mainitud fenomenist
just järgibki külma sõja dünaamikat.
Euroopa ja USA on paljudes asjades vastasseisus.
See ilmneb tuumalepingu teemal ja Euroopa mehhanismis,
millega saab Iraaniga kaubavahetust jätkata.
Eurooplased on vastu eriti president Trumpi suunale
näiteks NATO-poliitikas.
Venemaale on avanenud uusi võimalusi.
Ta võib täita teise suurriigi jäetud tühimiku.
Asi pole siiski blokis.
Suhted põhinevad energial ja majandusel.
Regionaalsed kõnelused Vahemere gaasijuhtme teemal
on äärmiselt tähtsad.
Neil otsitakse tõelistele vajadustele pika perspektiivi lahendust.
Euroopa peab lahendama need poliitilisest dünaamikast sõltumata.
Ta pakub võimaluse uusi asju kombata,
kuigi NATO on endiselt tugev.
Praegune USA president Trump just seda teatud mõttes teostabki,
mida tema eelkäija nimetas "selja tagant juhtimiseks."
USA jääb Iraani suhtes kindlaks
ja mõjutab eriliselt majanduse vallas.
Väesalku vähendatakse, kuid baasid jäävad
nagu ka ristlejad ja lennukikandjad Vahemerel.
Need on valmis, kui midagi peaks juhtuma.
Tuumalepingu osas kasutab USA endiselt karme võtteid.
USA poliitekspertide sõnul
on ta rahvusvahelisel areenil endiselt tähtis tegija.
Selle juhtimisstiil on vaid veidi muutunud.
Ta žongleerib "Ameerika esmalt" ja "väesalgad koju" poliitika
ja mõjuvõimu säilitamise vahel.
USA ja Venemaa blokkide vahel on seega tasakaal.
Lähis-ida liitlased tasakaalustavad neid omal moel.
Hr Oren, nagu algul ütlesin, pole ÜRO-l õnnestunud lahendada
pikka Süüria konflikti, kus on hukkunud sadu tuhandeid.
Sõda on hävitanud Süüria
ja muutnud nii Lähis-Ida kui Euroopa demograafilist struktuuri.
Üksnes Süüriast on tulnud Saksamaa piirile ca miljon põgenikku.
See on märkimisväärne hulk ka 80-miljonilise rahvastikuga riigile.
Kas see ei aita läänemaailma ja idabloki juhtidel näha,
et nüüd tuleb teha raskeid otsuseid
teiste poolte vastuseisust hoolimata?
ÜRO otsused peavad peegeldama
suurriikide ühtset tahet,
ehk siis Julgeolekunõukogu
viie alalise riigi tahet.
Muidu nad anulleerivad üksteist.
Viimased 50 aasta vältel
pole peasekretäril palju võimu olnud.
Tal oli palju võimu kuni Kuue päeva sõjani.
U Thant tegutses liiga initsiatiivikalt ja nii võeti temalt volitused.
Nüüd peab peasekretär saama Julgeolekunõukogult heakskiidu.
ÜRO on seega vaid vahend suurriikide tahte teostamiseks.
Kui nad ei saa kasutada ÜROd, lähevad nad sellest mööda
ja moodustavad "soovijate koalitsioone"
ning mitmerahvuselisi vaatlusvägesid ÜRO vägede asemel,
et seda vetoga ei blokeeritaks.
Me pole maininud Brexitit. Euroopa pole ühtne.
Suurbritannia hakkas 2016. a Euroopast lahku kasvama.
Samal aastal valiti presidendiks Donald Trump.
On irooniline, et kuigi Putin näis olevat vastu Hillary Clintonile,
tegid riigid Obama ajal Süürias palju koostööd.
Nii oli see esmalt 2013. a keemiarelvade juhtumi puhul
ja kaks aastat hiljem Iraani tuumalepingu kontekstis.
See koostöö on nüüd lagunemas,
aga mitte üksnes presidentide tasandil.
USA kaitse- ja välisministeeriumide
ning luurekogukonna tähtsamates dokumentides
peetakse Venemaad ja Hiinat USA-le suurimateks ohtudeks
kuni 2030. aastani ja ehk kaugemalegi.
Neile järgnevad Iraan ja Põhja-Korea,
ja alles siis "vägivaldsed äärmusrühmitused" al-Qaeda ja ISIS.
Kui Venemaa on oht, mille vastu ehitatakse kaitsejõud,
on selge, et ees ei oota koostöö, vaid kokkupõrke ajastu.
Prof Hanin?
On teatud mõttes tõsi, et Venemaa ja Hiina on USA suurimad ohud.
Samas on nad teineteisele
nii võimalused kui ohud.
Moskva teab, et kaotab riigi idaosa Hiina huvidele.
Hiina ja Venemaa suhted on Venemaa meelest tasakaalust väljas
Hiina kasuks.
Nad võiksi küll ühineda USA vastu,
kuid ilmselt seda ei juhtu.
Mis puudutab suurriikide mõjuvõimu
Julgeolekunõukogu ja teiste ühenduste kaudu,
tuleb arvestada,
et need ühendused loodi pärast Teist Maailmasõda
seaduse ja korra alalhoidmiseks.
Nad on nii institutsioonid kui sümbolid.
Institutsioonidena on nad läbi kukkunud.
Sümbolitena jätavad nad endiselt mulje,
et kõik on korras.
Olen nõus Amir Oreniga,
et ÜRO on nišiorganisatsioon,
väiksem kui mõned selle osad.
Kui tudengitega Golanil käisin,
kuulsime sõja hääli ja nägime UNDOF-i valvureid.
Üks tudeng küsis, kas nad midagi teha ei saaks.
Vastasin, et nad kirjutavad ju raporteid.
"Aga kas nad ei saaks nüüd kohe sõda lõpetada?"
"Noh, nad võivad kirjutada kiireloomulise raporti."
Sellega ÜRO võimed piirduvadki.
Kui tahetakse muuta ÜRO vägede mandaati,
piisab vaid Venemaa ja Hiina veenmisest.
Mainiksin veel üht meedet,
mis meenutab külma sõda ja selja tagant juhtimist.
Eelmisel kuul uuendas USA
oma tuumarelvade arendamisplaani.
See oli taas üks näide Trumpi ühepoolsest otsusest.
See räägib ehk sellest, et külm sõda pole tätesti möödas,
aga ükskõik mida USA ka ei teeks, ta teeb seda selja tagant.
Hr Oren, viimane lause.
Teine külm sõda pole veel alanud.
Kuna välisminister Pompeo meenutab siiski alati seda,
et ta teenis külma sõja lõpuaastail ohvitserina,
siis ootab meid ees jahe kampaania.
Aitäh, professor Hanin, hr Oren ja dr Boms!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu. Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri