Tervetuloa Jerusalem studioon!
Lähes yhdeksän kuukautta -
Libanonin parlamenttivaalien jälkeen -
pääministeri Saad al-Hariri onnistui muodostamaan hallituksen, -
vaikka hän on menettänyt lähes kolmanneksen tuestaan.
Libanonin mutkikkaasta poliittisesta kentästä keskustelevat -
professori Hillel Frisch Bar Ilanin yliopistosta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja tohtori Nir Boms Tel Avivin yliopistosta.
Herra Oren, mitä Libanonissa on meneillään?
Vaikka jättäisimme huomiotta ulkoiset voimat, -
kuten Syyrian, Iranin ja Israelin, -
Libanonin politiikkaa analysoidessa -
on huomioitava kolme tekijää.
Ensimmäinen niistä on poliittisten virkojen jako.
Presidentti ja armeijan korkein johtaja on aina maroniittikristitty, -
parlamentin puhemies on šiia, ja pääministeri on sunni.
Toinen tekijä on klaanit ja perheet.
Mainitsemanne Saad al-Hariri on -
salamurhatun pääministerin Rafik al-Haririn poika.
Libanonissa on muitakin dynastioita ja niiden perillisiä.
Kolmas tekijä on Hizbollah.
Se ei virallisesti kuulu hallitukseen, mutta sillä on paljon vaikutusvaltaa.
Se on nyt vahvistanut asemiaan lähettämällä hallitukseen miehen, -
jolla on yhteyksiä Hizbollahiin, -
vaikka Hizbollahin johtaja Hassan Nasrallah korostaakin, -
ettei hän ole järjestön jäsen.
Kyseessä on siis tuleva terveysministeri.
Terveys on tärkeä ala Libanonissa, -
koska sitä kautta ohjaillaan varoja ja vaikutetaan väestöön.
Kun huomioidaan kaikki nämä tekijät, -
hallituksen vakautta on vaikea ennustaa.
Libanonista on tullut hyvin vakaa viimeisten viiden vuoden kuluessa.
Aiemmin se oli jatkuvasti epävakaa konfliktialue.
Se epävakaus on siirtynyt Syyriaan.
Mikä on vakauttanut Libanonin?
Iranin ylivalta. Iran hallitsee sitä Hizbollahin kautta.
Suurvallan luja ote vakauttaa.
Libanonissa on kuitenkin ollut monta mullistusta.
Hallitukset ovat kaatuneet toinen toisensa jälkeen.
Eräät järjestöt ovat yrittäneet kahmia lisää valtaa.
En kuvailisi Libanonia vakaaksi.
Jordaniankin hallitus menee uusiksi keskimäärin kerran vuodessa.
Hashemiittinen kuningaskunta on kuitenkin hyvin vakaa.
Sillä on vain yksi kuningas.
Hallituksilla ei oikeastaan ole merkitystä, -
vaan sillä, kenellä on aseet ja voima sanella rauha maahan.
Miksi vakaus on niin tärkeää Hizbollahille ja varsinkin Iranille?
Iran haluaa pitää Hizbollahin strategisena ilmavoimana.
Se käyttää Hizbollahia vain kerran, -
silloin, jos Israel hyökkää suoraan Iraniin.
Se haluaa Libanonin pysyvän vakaana siihen asti.
Se ei halua Hizbollahin sotkeutuvan maan sisäisiin taisteluihin.
Vakaus on suhteellista.
Hallintoministeri May Chidiac -
menetti jalkansa -
salamurhayrityksessä, -
koska hän vastustaa Hizbollahia.
Kolmestakymmenestä ministeristä ainakin kymmenen -
on liittoutunut Hizbollahin kanssa.
Kolme heistä on šiialaisia, -
ja muut ovat sidoksissa presidentti Aounin koalitioon.
Tämä uusi vakaus on tuonut uudet realiteetit Libanoniin -
maan oltua lähes 10 kuukautta ilman hallitusta.
Olemme tässä studiossa usein pohtineet sitä, -
miten Hizbollah on toisaalta Libanonin ulkopuolinen taho, -
mutta toisaalta Hizbollah on nyt Libanonin hallituksen sisälläkin.
Jotkut israelilaiset sanovat, -
että jos sota syttyy, Israelin pitää pommittaa Libanoniakin, -
koska Libanonin armeija ei saa Hizbollahia kuriin.
Nyt tilanne on mutkistunut.
Se johtuu osittain siitä, -
että vaikka Iran käyttää Hizbollahia kilpenään, -
Iran ei pysty enää tukemaan sitä niin kuin ennen.
Hizbollahin taloudellinen kriisi patistaa sitä hallitusneuvotteluihin.
Ne kestivät kauan.
Terveysministeriö, joka on Libanonin neljänneksi suurin, -
pystyy tukemaan Hizbollahin organisaatioita, -
joita Hizbollah tarvitsee valtansa pönkittämiseen.
Saudien tukeman Haririn valta on heikentynyt -
ja Hizbollahin valta on kasvanut.
Terrorijärjestö Hizbollahista on siis tullut erottamaton osa -
suvereenin Lähi-idän valtion hallitusta.
Saa nähdä, mitä siitä vakaudesta tulee.
Hizbollahista on siis tullut erottamaton osa -
Libanonin hallitusta ja asevoimia.
Ovatko Israelin puheet avittaneet Libanonin yhtenäistymistä?
Ovatko tietyt hallituksen jäsenet menneet Hizbollahin taakse siksi, -
että Israel on sanonut iskevänsä tulevaisuudessa -
Libanonia vastaan yhtä lailla kuin Hizbollahiakin?
Näin väitetään, mutta politiikka on aina paikallista.
Libanonilla on siihen muita syitä.
Tämä hallitus muodostettiin toukokuun vaalien pohjalta.
Osapuolet eivät neuvotelleet vain ministerinsalkuista, -
vaan myös eri suojelijoiden tasapainosta koalitiossa.
Libanon kärsii 26 prosentin työttömyydestä.
Sen alijäämä on yli 80 miljardia dollaria.
Libanon tarvitsee hallitusta toimiakseen.
Israel on yhä yksi tekijä tässä kokonaisuudessa.
Kuten professori Frisch sanoi, -
Hizbollahin ohjuksilla on vain yksi kohde.
Libanonilaiset tietävät sen, eikä Hizbollah muuta väitäkään.
Mahdollisen yhteenoton syttyessä Libanon joutuu vaaraan.
Hizbollahin näkökulma siihen on nyt muuttunut, -
koska se ei ole enää kapinallisjärjestö, -
vaan osa suvereenia valtiota.
Herra Oren, toukokuun vaalien pääteema oli Libanonin talous.
Jotkut katsovat sen olevan romahduksen partaalla.
Lisäksi Yhdysvallat on asettanut pakotteita Hizbollahille -
ja sen suojelijalle Iranille.
Ne molemmat käyvät eloonjäämiskamppailua.
Miten se vaikuttaa Libanonin pyrkimyksiin -
kehittää öljy- ja kaasualaa merellä -
ja muita talouselämän sektoreita?
Professori Frisch mainitsi aiemmin Jordanian hallituksen.
Libanonin ja Israelin konflikti alkoi siitä, -
kun Jordaniasta häädetyt palestiinalaiset asettuivat Libanoniin.
He alkoivat ampua Etelä-Libanonista Israeliin -
ja tehdä terrori-iskuja Israelissa.
Israel teki vastaiskuja ja invaasioita Libanoniin.
Samaan aikaan, 1970-luvulla, tapahtui Iranin vallankumous.
Vallankumouskaarti tuli Libanoniin auttamaan sorrettuja šiioja, -
joita johti tuolloin Amal ja myöhemmin Hizbollah.
Nyt konfliktin luonne on muuttunut, jos konfliktia edes on.
Sillä ei ole lähes mitään tekemistä palestiinalaisten kanssa, -
vaikka pakolaisten jälkeläiset asuvat yhä Libanonissa.
Konflikti on Hizbollahin ja Israelin välinen.
Kansainvälisissä suhteissa on kuitenkin uusi trendi, -
jonka Trump aloitti "Amerikka ensin"-iskulauseellaan.
Nyt Israelin entinen esikuntapäällikkö Benny Gantz sanoo: "Israel ensin".
Hassan Nasrallahkin sanoo: "Libanon ensin".
Hän ei halua olla Iranin sätkynukke.
Hän viestittää libanonilaisille ajavansa ensi sijassa heidän etuaan.
Vaikka hänen odotetaan noudattavan Iranin käskyjä, -
hän ei välttämättä tee niin.
Lähes 19 vuoteen, sen jälkeen kun Israel vetäytyi Etelä-Libanonista, -
on ollut vain yksi sota 13 vuotta sitten.
Se oli kyllä suuri operaatio, mutta kuitenkin poikkeus.
Nasrallah seuraa muuten innokkaasti Israelin mediaa -
ja tutkii Israelin puolustusoppia.
Hän on itsekin myöntänyt ihailevansa sitä.
Hän on viime vuosina yrittänyt kehittää Israelin puolustusopin peilikuvaa.
Israel on sanonut, ettei se ammu vain omalta maaperältä tai ilmasta, -
vaan tekee myös maahyökkäyksiä.
Niin tekee Nasrallahkin.
Hän suunnittelee miehittävänsä osan Galileasta.
Tai ainakin hän pelottelee sillä.
Joka tapauksessa näiden 19 vuoden aikana -
Israelin ja Hizbollahin välillä on ollut keskinäinen pelote, -
eikä uutta sotaa välttämättä tule kovin pian.
Nasrallah väittää itseään libanonilaiseksi, -
mutta kukaan ei usko häntä.
Hän on neljä vuotta lähettänyt joukkojaan Syyrian sotaan, -
johon kukaan libanonilainen ei halunnut osallistua.
Libanonilaiset eivät halunneet sunnipakolaisvirtaa -
järkyttämään väestötasapainoa. ― Miljoona pakolaista!
Vuosi sitten Nasrallah tunnusti al-Quds-päivän puheessaan, -
että kaikki hänen rahansa tulevat Iranilta.
Hän tekee, mitä Iran käskee.
Siksi Libanon on vakaa.
Iran käskee Libanonia vakauteen.
Siinä vakaudessa on vain yksi särö.
Iran haluaa viedä Hizbollahille täsmäohjuksia.
Se voi tuottaa epävakautta.
Libanonilaiset ovat kriisinhallinnan mestareita.
He ovat harjoitelleet sitä 60 vuotta.
He ovat selvinneet monista kriiseistä, mutta yhdestä he eivät selviydy, -
Israelin ennaltaehkäisevästä iskusta -
Iranin tuomiin täsmäohjuksiin.
Se on yksi koalition jäseniä yhdistävistä tekijöistä.
He ovat erimielisiä monista asioista, -
mutta kukaan heistä ei ole mikään sionisti, ei Haririkaan.
Kaikki he tuomitsevat Israelin iskut Syyriaan -
ja Hizbollahin kohteisiin.
Niistä Libanon ei pidä.
Lisäksi mailla on kiistoja esimerkiksi vedestä ja kaasuvaroista.
Ja jos Hariri haluaa haastaa Nasrallahin, -
Israel on sellainen kysymys, jolla voi kerätä kannatusta.
Maathan ovat vihollisia.
Kyse ei vain enää ole Hizbollahin ja Israelin välisestä pelotteesta, -
vaan Libanonin ja Israelin välisestä.
Sen merkitystä tulevaisuudelle täytyy vielä arvioida tarkemmin.
Herra Oren, -
mainitsitte vanhan järjestelyn Libanonin hallituksen kokoonpanosta.
Viime vaaleissa pääministeri Saad al-Hariri menetti kuitenkin -
30 häntä tukenutta parlamentin jäsentä.
He siirtyivät tukemaan Hizbollahin liittolaisia -
ja niitä järjestöjä, -
jotka olivat ilmeisesti hänen isänsä salamurhan takana.
Miten vapaasti hän voi siis toimia tuossa vihamielisessä parlamentissa -
ajaakseen Libanonin parasta -
ja selvitäkseen Saudi-Arabian ja Iranin vihamielisyyksistä, -
joka sekin on tärkeä ainesosa Libanonin politiikassa?
Orpous ei ole este.
Druusijohtajan Walid Jumblattin piti liittoutua syyrialaisten kanssa, -
vaikka nämä olivat tappaneet hänen isänsä.
Gemayelit, Chamounit ja Frangiehit ovat vaihtaneet puolta -
tarpeen mukaan.
Nykyinen presidentti Michel Aoun oli ennen -
Saddam Husseinin hallitseman Irakin liittolainen, -
Syyrian puolella ja sitten sitä vastaan, Hizbollahin puolella ja sitä vastaan.
Parlamentilla ei ole merkitystä.
Sen jäseniä voi aina uhkailla.
Heidät voi viedä istuntoon aseella uhaten.
Tai räjäyttää heidän jalkansa.
Niin, jos he eivät tajua vihjettä.
Saudi-Arabian ja Iranin kilpailu on todellakin tärkeä tekijä, -
samoin kuin Israelin ja Syyrian kilpailu 1970- ja 1980-luvuilla.
Lisäksi on vielä yksi kilpailu: Ranskan ja Yhdysvaltojen välinen.
Ranska on ollut hallitseva voima Syyriassa ja Libanonissa -
menneinä vuosikymmeninä.
Sillä on vaikutusvaltaa Haririin.
Se on erottanut hänet Riadin Muhammad bin Salmanista.
Amerikkalaiset yrittävät mahdotonta.
Alivaltiosihteeri David Hale, -
joka oli Libanonin-suurlähettiläs muutama vuosi sitten, -
vieraili Beirutissa viime kuussa.
Hän välitti kaksi ristiriitaista viestiä.
Toinen oli, että vakaus on tärkeää talouden, velkojen ja avustusten takia.
Toinen oli, -
että Hizbollah on yhteiskunnan ulkopuolelle suljettava militia.
Trumpin hallinto ei kuitenkaan halua, -
että Hizbollah potkitaan ulos hallituksesta.
Se ei halua Hizbollahin aloittavan uudelleen taistelun hallitusta vastaan.
Kaikki hakevat järjestelyä, -
jossa Hizbollah on sekä sisä- että ulkopuolella.
Professori Frisch, nykyisessä hallituksessa on uusi hahmo, -
terveysministeri, joka on Hizbollahin liittolainen, -
vaikkei olekaan Hizbollahin varsinainen jäsen.
Hizbollah on talousvaikeuksissa, -
koska Yhdysvallat on asettanut pakotteita sitä ja Irania vastaan.
Nyt se on saanut haltuunsa ministeriön, -
jonka budjetti on maan neljänneksi suurin.
Sekin voi siis tarvittaessa avustaa Hizbollahia.
Miten tällainen hallitus voi toimia, -
joka on näin riippuvainen Hizbollahin liittolaisista?
Hehän tietävät, että korruptio on -
Libanonin poliittisen järjestelmän suurimpia haasteita.
Tuleeko sinne Nasrallahcare Obamacaren tapaan?
Libanonilaiset osaavat käsitellä tällaisia jännitteitä.
He sopeutuvat siihen korruptioon -
ja niihin syytöksiin, joita uusi ministeri herättää.
Vaikka niin monet johtajat puhuvat nyt korruptiota vastaan?
Libanonin suurin tragedia -
libanonilaisten itsensäkin mukaan -
on se, ettei heitä jätetä rauhaan.
He haluaisivat, että Hizbollahista tulisi libanonilainen šiiapuolue, -
ja että se luopuisi sotavoimastaan, -
joka on melkeinpä Libanonin ainut sotavoima.
He haluaisivat sen olevan Libanonissa Libanonin itsensä takia.
Iran kuitenkin toistaa Libanonissa -
samaa mallia kuin Irakissa ja Jemenissä.
Muut eivät jätä Libanonia rauhaan.
Tavallaan Hizbollah on tehnyt juuri niin.
Libanonin politiikka on uskontoryhmien välistä politiikkaa, -
ja juuri sellainen osa sillä on.
Kysymys kuuluu, -
suunnataanko šiiakohteille nyt lisää varoja?
Ja nyt kun Hizbollah on hallituksessa, -
pidetäänkö sitä liiankin paljon tietyn ryhmän edustajana?
Libanonin politiikka on rakentunut uskonnollisten jakolinjojen varaan.
Hallituksen, parlamentin ja armeijan avainvirat täytetään niiden pohjalta.
Hizbollah ei saa poiketa siitä mallista, -
josta sovittiin sisällissodan päättäneessä Taifin sopimuksessa.
Mutta voiko Hizbollah ajaa šiiojen asiaa niin pitkälle, -
että sen asevoimat ovat vahvemmat kuin Libanonin armeija?
Olettaisin, että näitä kysymyksiä käsitellään vielä.
Libanonissa käydään ehkä mielenkiintoisia keskusteluja siitä, -
pitäisikö Hizbollahin omaksua libanonilaisempi rooli, -
kypsyä ja tehdä edes hieman pesäeroa Iraniin?
Se on vielä epäselvää.
Nasrallahin puheiden sävy näyttää hiljalleen muuttuvan.
Hänen uransa saattaa olla lopuillaan.
Hänen terveydentilastaan ei tiedetä, mutta hän ei elä ikuisesti.
Tämä on ehkä Hizbollahin ja Libanonin muutoksen aikaa.
Herra Oren, vuoden 1926 arabivallankumouksen jälkeen -
Ranska vetäytyi Syyriasta, mutta pysyi läsnä Libanonissa.
Libanonissa on suuri kristitty vähemmistö, -
joka on edelleen riippuvainen Ranskan avusta -
asevoimille ja koulutusinstituutioille.
Mutta sekin on jakaantunut Iran-asiassa.
Iran on toisaalta -
Ranskan tärkeän kauppakumppanin, Saudi-Arabian, vihollinen, -
mutta toisaalta sotkeutunut syvälle Libanonin politiikkaan.
Voivatko länsimaat lakkauttaa tukensa Libanonin armeijalle -
Iranin vaikutusvallan takia?
Libanonin armeija on käytännössä voimaton.
Yhdysvallat on yrittänyt vahvistaa -
sisäistä turvallisuuslaitosta, -
koska se on Libanonissa tärkeämpi kuin armeija, -
jolla ei ole todellisia vihollisia.
Ongelma on, että Libanon kuului ennen Syyriaan, -
ja Syyria katsoo sen edelleen kuuluvan suur-Syyriaan, -
samoin kuin Palestiinankin.
Säälin Libanonia.
Se on pieni maa, joka on saanut taakakseen -
sekä palestiinalaiset että syyrialaiset pakolaiset.
Sillä on vain kaksi naapurimaata, Syyria ja Israel, -
jotka taistelevat toisiaan vastaan.
Siitä on tullut sisällissotien ja ulkomaiden invaasioiden näyttämö.
Ranska on yhä puheväleissä Iranin kanssa, -
koska se ei ole vetäytynyt ydinsopimuksesta -
toisin kuin Trumpin hallinto.
Ranskalla on siis vaikutusvaltaa Teheraniin.
Jos salainen diplomaattinen väylä on olemassa, -
se tapahtuu luultavasti Ranskan kautta.
Saatte vielä sanoa loppukommenttinne.
Professori Frisch?
Tärkein ulottuvuus on mielestäni -
uskontoryhmien ja ulkomaisten suojelijoiden yhteys.
Libanonilaiseliitti säilyttäisi mielellään uskontojaot, -
mutta ilman ulkomaiden sekaantumista.
Uskontoryhmien kilpailun jälkeen on muotoutunut uusi järjestely.
Libanonin historiassa alkaa uusi luku.
Kolme Hizbollah-ministeriä on ennennäkemätöntä.
Seurauksia on vaikea ennustaa. Aika näyttää.
Israelin ja Libanonin välillä ei ole todellisia kiistoja.
Kaasukysymyksessä tietysti kiistellään tietystä merikaistaleesta, -
ja Libanonin ja Israelin rajasta on tekaistu valheellinen kiista.
Israel päätti rakentaa aidan omalle puolelleen -
ja tekee nyt maarakennustöitä siellä missä pitääkin.
Hizbollah teki siitä kuitenkin verukkeen taistelulle Israelia vastaan.
Lähivuosina nähdään, riittääkö sille pelkkä aseettoman liikkeen rooli.
Libanonissa aseet ratkaisevat enemmän kuin äänet.
Kiitos, professori Frisch, herra Oren ja tohtori Boms!
Kiitos katsojillekin, näkemiin perjantaihin!
Suomennos: Hannele Lehtoranta