Tervetuloa Jerusalem studioon!
Israelissa pidetään parlamenttivaalit -
9. huhtikuuta, -
seitsemän kuukautta etuajassa.
Israelissa kannatusluvut vaihtelevat nopeasti, -
joten maan tuleva johto on vielä epäselvä.
Tänään selvennämme puolueiden ja poliitikkojen väittelyiden taustoja.
Tervetuloa, Elhanan Miller Lähi-idän foorumista, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja professori Zeev Hanin, Lähi-idän ja Venäjän asiantuntija -
Bar Ilanin ja Arielin yliopistoista.
Herra Oren, esittelisittekö vaalien merkittävimmät osapuolet?
Israelin parlamentissa, knessetissä, on 120 paikkaa.
Edustajat valitaan -
kansallisilta listoilta.
He eivät siis ole alueellisia edustajia.
Kukin äänestäjä äänestää tiettyä listaa, -
jonka johtaja pyrkii valtion johtoon kokoamaan hallitusta.
Hallituksen muodostamiseen tarvitaan vähintään 61 knesset-paikkaa.
Netanjahu on onnistunut siinä kolmissa viime vaaleissa, -
vuosina 2009, 2013 ja 2015.
Knesset valitaan neljäksi vuodeksi, -
joten vaalit olisivat joka tapauksessa tänä vuonna.
Ne oli määrä pitää marraskuussa, -
mutta Netanjahu kutsui ennenaikaiset vaalit 9. huhtikuuta.
Muutos ei ole dramaattinen.
Edessä olisi ollut vaalisesonki joka tapauksessa.
Mitkä ovat vaaliteemat?
Ensinnäkin turvallisuus Hizbollahin suhteen pohjoisessa -
ja Hamasin suhteen etelässä.
Talouteen ja hyvinvointiin liittyviä kysymyksiäkin on, -
mutta keskeisin aihe näyttää olevan korruptiosyytteet Netanjahua vastaan.
Hänet saatetaan panna syytteeseen jo ennen vaaleja.
Tähän Netanjahun ja hänen kriitikkojensa väittelyt keskittyvät.
Herra Miller, jotkut uskovat, -
että Israelin valtion menestys on seurausta Jumalan huolenpidosta, -
mutta sen syynä pidetään sitäkin, -
että maassa ei ole koskaan ollut enemmistöhallitusta.
Maa on ollut vakaa, koska valta on jakautunut monille ryhmille -
parlamentaarisen demokratian mukaisesti.
Lisäksi Israelissa on vahva oikeusjärjestelmä.
Sen seurauksena hallitukset ovat olleet eri linjoilla, -
ja se hidastaa monia prosesseja, mutta kokonaiskuva on vakaampi.
Vaalit aikaistettiin, -
koska vähemmistöhallituksella on nyt vain ne 61 paikkaa, -
jotka tarvitaan hallituksen toimimiseksi.
Hakeeko se lisää paikkoja, vai mistä on kyse?
Näissä vaaleissa kilpaillaan enemmän suosiosta -
kuin käytännön kysymyksistä.
Vasemmisto ei vaadi neuvotteluja -
palestiinalaisten kanssa.
Talousasioissa Netanjahun hallituksen politiikkaa -
pidettäisiin muissa maissa hyvinkin sosialistisena.
Minimipalkkaa on nostettu ja asumista tuettu.
Johtajia mitataan nyt kansansuosion ja ilmaisutaitojen pohjalta.
Ratkaisevaa on, millaisen kuvan he näyttävät itsestään mediassa, -
ja millaisen turvallisuustunteen he herättävät.
Keskusta on nykyään suuri.
Kymmenet paikat pyörivät tuossa epämääräisessä keskustassa.
Liittoja syntyy ja hajoaa.
Istuvan pääministerin edessä on kolme tutkintaa, -
emmekä tiedä, mihin ne johtavat.
Tuntemattomia tekijöitä on vielä paljon.
Minulla on vahva déjà vu -tunne.
Näimme tämän saman vuonna 2006.
Silloinkaan vasemmistosta ei ollut -
oikeistohallituksen haastajaksi, -
vaan vaihtoehto tuli keskustasta.
Yhä uudestaan Israelissa puhutaan -
uudesta ja vahvasta keskustalaisesta valtapuolueesta, -
sellaisesta kuin Kadima-puolue.
Sillä ei kuitenkaan ollut johtajaa Ariel Sharonin vajottua koomaan.
Johtajaehdokkaita tuli sekä oikeistosta että vasemmistosta.
On myös mielenkiintoista, että silloinkaan -
väestöryhmien väliset kysymykset eivät olleet ratkaisevia, -
kuten kunnallisvaaleissa muutama kuukausi sitten.
Siksi uskonnollis- kulttuuris-poliittiset ryhmät -
ovat menettäneet merkitystään viime aikoina, -
esimerkiksi uskonnolliset sionistit ja vanha Mappai...
Eli David Ben Gurionin vanha työväenpuolue.
Niin, se oli jo irronnut työväenpuolueen juuriltaan -
ja etsi uutta poliittista kotia keskustavasemmistosta.
Samoin se tekee nytkin, ja ottajia riittää.
Ja sokerina pohjalla entisestä Neuvostoliitosta tulleet, -
joiden merkitys ei ole ollut suuri vuoden 2009 jälkeen, -
mutta joilla on nyt 17―18 paikkaa.
He voivat helposti muuttaa poliittisen tasapainon.
He muodostavat kahdeksasosan koko maasta.
Niin, ja jos otetaan huomioon -
uusi maahanmuuttoaalto entisen Neuvostoliiton alueelta, -
vaaleista tulee mielenkiintoiset.
Kyselytutkimusten mukaan -
pääministeri Netanjahun Likud-puolue saisi nyt noin 30 paikkaa.
Kuten herra Miller sanoi, kuvioissa on uusi keskustapuolue, -
jota johtaa puolustusvoimien entinen esikuntapäällikkö -
reservin kenraaliluutnantti Benny Gantz.
Rynnistääkö hän murskavoitolla hallitukseen, -
vai onko hän menossa oppositioon?
Tämä on israelilaispolitiikan paradoksi.
Pikkupuolueiden pirstaleisuuden vuoksi -
Israelin lakia muutettiin noin 25 vuotta sitten.
Pääministeri valittiin erillisillä vaaleilla -
knesset-vaalien lisäksi.
Näin kävi kuitenkin vain kolmesti, vuosina 1996, 1999 ja 2003.
Ja 2001.
Vuonna 2003 palattiin vanhaan järjestelmään.
Nyt kuitenkin äänestäjille on tärkeämpää persoonallisuus -
kuin puolue tai ohjelma.
Siksi poliittisesti kokematon henkilö, kuten kenraali Gantz, -
joka jäi eläkkeelle nelisen vuotta sitten, -
ja jonka näkemyksistä ei vielä tiedetä, -
voi kyselyissä saada 15―17 paikkaa.
Hän ei ole edes kertonut, keitä muita hänen listaansa kuuluu -
ja millainen hänen ohjelmansa on.
Muitakin sellaisia tapauksia on, tosin pienemmillä luvuilla, -
mielipidemittauksissa siis, ei vielä todellisuudessa.
Politiikkaan on tullut uusia kasvoja, jotka saisivat paljon paikkoja -
ja pystyisivät muuttamaan valtatasapainoa.
Viimeksi näin tapahtui kaksi vaalia sitten, -
kun suosittu toimittaja Jair Lapid voitti vastoin odotuksia 19 paikkaa.
Hänen puolueestaan tuli suurin oppositiopuolue.
Tuolloin hänestä tuli talousministeri.
Myöhemmin Netanjahu erotti hänet, ja hänestä tuli oppositiojohtaja.
Se vain osoittaa, kuten professori Hanin sanoi, -
ettei pelkkä suuri äänimäärä riitä.
Kadiman johtaja Tsipi Livni sai vuonna 2009 -
enemmän ääniä kuin Netanjahu.
Israelissa on kuitenkin amerikkalais- tyylinen valitsijamieskokous.
Israelissa vain liittoutuneet puoluejohtajat -
valitsevat keskuudestaan hallituksen muodostajan vaalien jälkeen.
Tuolloin Netanjahu sai taakseen enemmän liittolaisia -
ja ylitti 61 paikan rajan, -
vaikka Livni oli vaaleissa saanut 28 paikkaa ja Netanjahu 27.
Netanjahun Likudilla on nyt 30 paikkaa, -
mitä mielipidemittauksetkin heijastavat.
Se on kuitenkin vain neljäsosa knesset-paikoista.
Hän on siis riippuvainen useista pienemmistä puolueista, -
joilla on joskus vastakkaisia agendoja.
Osa uskonnollisista ja sekulaarisista puolueista -
eivät mahdu saman katon alle.
Ainut mahdollinen kompromissi on status quo.
Molemmat muuttavat asioita vastakkaisiin suuntiin.
Emme ole vielä puhuneet arabien yhteislistasta, -
joka on nykyisen knessetin kolmanneksi suurin puolue.
Vasemmisto alkaa ymmärtää olevansa syvässä kriisissä.
Se ei selviä Israelissa ilman arabiliittolaisia.
Tähän asti se on ollut mahdotonta, -
koska arabilistalla on ollut kiihkeän arabinationalistinen Balad.
Juutalaiset muistavat sellaiset knesset-jäsenet kuin Zoabi ja Zahalka.
Molemmat ovat kuitenkin nyt ilmoittaneet jäävänsä pois vaaleista.
Sen johto on maltillistumassa Ayman Odehin suuntaan.
Samalla on nousemassa uusi arabipuolue, -
joka keskittyy yhteiskunnallisiin asioihin, -
jotka arabilista on jättänyt huomiotta.
Se samastuu enemmän Länsirannan ja Gazan palestiinalaisiin.
Ja korostaa palestiinalaisten ja Israelin konfliktia.
Israelin arabiväestö näyttää kyllästyneen siihen aiheeseen.
Arabileiri saattaa siis jakautua, -
mutta sionistivasemmiston on ehkä harkittava historiallista liittoa -
arabipuolueiden kanssa.
Arabit saattavat saada kolmannenkin puolueen, -
nimittäin arabikristittyjen puolueen.
Sitä voisi äänestää monet juutalaisetkin, -
koska se merkitsisi identiteetin muutosta osalle arabeista.
Nämä eivät kuulu perinteiseen "epäjärjestelmälliseen oppositioon", -
kuten eräs kollegani sanoi.
He edustaisivat legitiiminä oppositiona Israelin arabivähemmistöä -
eikä "arabienemmistöä" -
tässä käsittämättömässä ilmiössä, jota sanotaan Israelin valtioksi.
Haluaisin muistuttaa vuoden 2013 vaaleista.
Oli kiinnostavaa nähdä, miten ensimmäistä kertaa -
arabien ja Israelin konflikti sysättiin politiikan marginaaliin.
Ihmiset puhuivat yhteiskunnallisista ja taloudellisista kysymyksistä.
Vuoden 2011 mielenosoitusten jälkeen.
Konservatiiviblokkiin kuuluvat Likud ja Israel Beiteinu, -
ja keskusta-liberaaliblokkiin uskonnolliset puolueet, -
Juutalainen koti ja Lapidin Jesh Atid, talousliberaali keskustapuolue.
Vasemmisto-oppositioon oli tulossa uskonnollis-sosialistinen yhdistelmä, -
ultraortodoksit ja työväenpuolue.
Jos arabien ja Israelin konflikti poistetaan, -
tuloksena on brittityylinen järjestelmä: -
konservatiivit, liberaalit, sosialistit ja työväenpuolue.
Mutta onneksi, tai epäonneksi, meillä on arabien ja Israelin konflikti.
Jompaankumpaan blokkiin kuuluva puolue -
voi olla erimielinen 120 asiasta, yhtä monesta kuin on knesset-paikkoja, -
mutta nyt tärkeämpää on se, mikä heitä yhdistää.
On juridisesti mahdollista, mutta ei varmaa, -
että korkein oikeus kieltää Netanjahulta -
hallituksen muodostamisen, -
jos hänet pannaan syytteeseen.
Israelin lain mukaan on erittäin vaikeaa erottaa istuva pääministeri -
oikeudenkäynninkin aikana, -
mutta ei silloin, kun hallitusta muodostetaan.
Sen mahdollisuus on lähestulkoon olematon.
Niin, mutta vaaleihin on vielä kolmisen kuukautta.
Tällä hetkellä vaalit ovat kansanäänestys Netanjahusta.
On Netanjahun blokki ja Netanjahun vastainen blokki.
Netanjahun vastaisella blokilla ei vain ole vielä johtajaa.
Kaikkien siihen kuuluvien puolueiden johtajat julistavat olevansa -
ainut vaihtoehto sen blokin johtajaksi.
He eivät halua tehdä yhteistyötä, -
koska heidän mielestään vain Lapid, Gantz tai Avi Gabbai, -
heikentyneen työväenpuolueen johtaja, -
on ainut pätevä blokkijohtaja.
Vaalien lähestyessä näemme mielipidemittauksista, -
miten suuria näiden puolueiden väliset kuilut ovat.
Niiden on yhdistyttävä, -
jotta joku heistä voisi astua Likudin Netanjahun tilalle.
Mediassa verrataan tätä tilannetta USA:n välivaaleihin.
Kaikki tietävät, kuka on presidentti/pääministeri, -
mutta kysymys kuuluu, millainen on kongressi/knesset.
Mielenkiintoisia näkökohtia teiltä molemmilta!
Herra Miller, -
useimmat israelilaiset uskovat Netanjahun jatkavan pääministerinä, -
mutta hänen visionsa riippuu koalitiokumppaneista, -
ja se on ensi vaalien pääkysymys.
Vetävätkö he häntä oikealle vai vasemmalle, -
ja keskittyvätkö he sisäisiin vai kansainvälisiin asioihin?
Miten vakaaseen hallitukseen Netanjahu pyrkii?
Laajempi hallitus on tietysti hänelle aina parempi, -
mutta pystyykö hän näissä olosuhteissa johtamaan hallitusta, -
joka saisi aikaan vakautta näiden kaikkien haasteiden keskellä?
Mahdolliset syytteet ovat suuri ongelma, -
mutta muuten hän pystyisi.
Vain Moshe Ja'alon on kieltäytynyt tulemasta Netanjahun hallitukseen, -
mutta hänellä ei ole nyt suurta kannatusta.
Kaikki muut voisivat tulla Netanjahun hallitukseen.
Mielenkiintoinen käänne on -
Shakedin ja Bennettin lähtö Juutalaisesta kodista.
Se haastaa vanhan käsityksen siitä, että alueiden liittämistä kannattavat -
vain uskonnolliset tai siirtokuntalaiset.
Tätä uutta blokkia äänestävät nyt monet muutkin.
Osa Likudista saattaa liittyä tuohon uuteen puolueeseen.
Monet, jotka eivät kuulu siihen väestöryhmään, -
ovat omaksuneet sen narratiivin.
Se herättää kysymyksen siitä, mikä Israelin oikeisto on.
Palaan taas vuoteen 2006.
Israelissa on nyt samanlaiset tunnelmat -
kuin Gazan luovutuksen jälkeen -
ennen toista Libanonin sotaa, -
tai ensimmäistä Iranin ja Israelin sotaa, kuten nykyään sanotaan.
Monet uskovat, että ratkaisun tekee jokin keskustapuolue, -
ja oikeisto ja vasemmisto ovat huolestuneet siitä.
Palaammeko nyt puoliliberaaliin demokratiaan, -
sellaiseen kuin vanhan Mappain tai työväenpuolueen aikaan?
Työväenpuolue kannatti tuolloin laajentumista.
Siirtokuntalaiset kuuluivat työväenpuolueeseen.
Jos Likud omaksuu virallisesti Trumpin "vuosisadan sopimuksen", -
joka vaatinee Israelilta myönnytyksiä, -
Likudista tulee ehkä uusi Kadima, -
ja tämä uusi puolue, Uusi oikeisto, on kuin vanha, vuoden 2006 Likud.
Se saa saman paikkamääränkin, 28―30, jonka Kadima odotti saavansa.
Likud sai silloin 12, -
enkä usko Bennettin ja Shakedin saavan sen enempää.
Toisaalta keskustaan yritetään ehkä jonkinlaista vaihtoehtoa -
keskustalaiselle Likudille.
Kuten kolleganikin arvelevat, se tuskin menestyy.
Herra Oren, viime vaaleihin verrattuna -
poliittisessa järjestelmässä on nyt ollut paljon muutoksia.
Monet katsojista ovat varmasti hämillään.
Se on ymmärrettävää, -
sillä monet israelilaisetkin ihmettelevät nyt, ketä äänestää.
Mielipidemittaukset osoittavat, kuten herra Miller sanoi, -
että nyt äänestetään ehdokkaiden henkilökohtaisesta suosiosta, -
eikä siitä, mitä he ajavat. Mihin olemme menossa?
Tuoreus katoaa nopeasti.
Viimeksi Moshe Kahlon oli uuden puolueen johtaja, -
joka saneli listan kokoonpanon.
Monet hänen kumppaneistaan ovat lähteneet työväenpuolueeseen -
tai Likudiin.
Nyt hän on vanha naama.
Tähän uuteen ilmiöön on väsytty.
Pian ohi lentää ehkä taas uusia tähdenlentoja.
Yksi ongelma on vaalikynnys.
Tarvitaan noin 100 000 ääntä...
130 000, valitettavasti.
Puolue, joka ei saa neljä paikkaa, menettää kaikki äänensä.
Ketkä siinä häviävät?
Oikeistoko, jos pikkupuolueiden äänet menetetään, -
ja sen seurauksena vasemmisto hyötyisi, -
vai toisinpäin?
Se tiedetään vasta, kun äänet on laskettu.
Aiempaan kysymykseenne viitaten, -
Israelilla ei ole nyt aktiivista linjaa, vaan se vain reagoi tapahtumiin.
Jos Trump tekee aloitteen "vuosisadan sopimuksesta", -
Israelin pitää vastata siihen, -
ja hallituksen johtaja tarvitsee tuekseen kansallisen yhteiskabinetin.
Pelkkä oikeisto- tai vasemmistohallitus ei selviä siitä.
Nykypolitiikka on pitkälti median käsissä.
Näissä poliitikkojen "missikisoissa" -
pärjää paremmin persoonallisuudella ja ihmissuhdetaidoilla -
kuin asiakysymyksillä.
Keskustapuolueet esittelevät riveissään -
Israelin kaikkien identiteettiryhmien edustajia -
näyttääkseen hyvältä paperilla.
Siten tuodaan esiin keskustalaista viestiä, -
sellaista, jota Lapid on yrittänyt esittää.
Epäideologisia äänestäjiä on kuitenkin rajallinen määrä, -
joten keskustan on tehtävä liittoja.
Reunoilla olevien täytyy määritellä itsensä niin hyvin, -
että ne saavat loput äänet.
Nyt käydään esivaalikampanjoita.
Ne, jotka pettyvät listapaikkaansa, -
eivät toimi kovin aktiivisesti enää varsinaisten vaalien aikaan.
Tilanne voi muuttua, kun he eivät enää innosta tukijoitaan.
Professori Hanin, hämmennystä on nyt melkein kaikissa puolueissa.
Vain uskonnollisissa puolueissa ei ole hämmennystä, -
ultraortodoksipuolueissa, jotka saavat aina oman väestöosuutensa.
Miten tämä hämmennys vaikuttaa tulevaan hallitukseen?
Sanotaan, että väestöryhmiin jakautunut politiikka tekee paluuta, -
mutta se ei ole samaa kuin ennen.
Siitä on tullut valtavirtapolitiikkaa.
Jesh atid on tavoittanut muita väestöryhmiä, -
ja uskonnolliset sionistit Bennett ja Shaked tavoittelevat sekulaareja.
Venäläispuolueet lähestyvät epätoivoisesti muita väestöryhmiä.
Tilanteen kehitystä on mielenkiintoista seurata.
Tämä on korjausliikkeen aikaa -
Sharonin poliittisen järjestelmän kokeilun jälkeen.
Olemme palaamassa kahden blokin järjestelmään.
Oikeistolaisen ja uskonnollisen äänestäjäkunnan välillä -
on päällekkäisyyttä.
Monet, jotka eivät noudata juutalaisuutta, -
kokevat vetoa perinteisiin.
Vasemmistossa on sen sijaan hyvin vähän uskonnollisia.
Niinpä uskonnolliset puolueet vievät jonkin verran ääniä oikeistolta.
Oikeiston haasteena on pitää heidät koalitiossaan.
Jos he eivät pääse lähelle 61 paikan rajaa, -
uskonnolliset puolueet menevät keskustavasemmistoblokkiin.
Kiinnostavaa nähdä, mitä tapahtuu, kun Netanjahu on pois kuvioista.
Likud ja työväenpuolue ovat kuin peilikuvat.
Likudilla on vahva johtaja, mutta nykyään heikko jäsenistö.
Kun Netanjahu lähtee nyt tai myöhemmin, -
Likudiin jää johtajuustyhjiö, jota on vaikea täyttää.
Työväenpuolueella taas on krooninen johtajuusongelma, -
mutta jäsenyyden suosio on kasvanut.
Työväenpuolue voi nousta, jos se löytää hyvän johtajan.
Tässä kaikki tänään.
Olemme yhtä hämmentyneitä kuin ohjelman alkaessa, -
mutta meillä on paljon aikaa ennen vaalipäivää 9. huhtikuuta.
Kiitos, herra Miller, herra Oren ja professori Hanin!
Kiitos katsojillekin, näkemiin perjantaihin!
Suomennos: Hannele Lehtoranta