Tere tulemast saatesse!
Sellest peale,
kui Süüria raketid lasid alla
Vene luurelennuki,
on Moskva-Jeruusalemma suhted viimaste aastate halvimad.
Olukord on kasulik Iraanile, kelle kohalolu Süürias
on vaid üks näide selle ekspansioonipoliitikast.
Stuudios on dr Eldad Pardo
Impact SEst ja Heebrea Ülikoolist,
TV7 analüütik Amir Oren
ja professor Zeev Hanin Bar Ilani ja Arieli Ülikoolidest.
Hr Oren, kas valgustaksite viimatisi sündmusi?
2019. aasta augustis
on Putin olnud võimul 20 aastat,
kas peaministri või presidendina,
mis on Venemaa hierarhia kaks kõrgeimat positsiooni.
Pool sellest ajast
on tema Iisraeli kolleegiks olnud Benjamin Netanyahu.
Aga erinevalt Putinist,
on Netanyahu, sarnaselt Trumpi, Macroni, Merkeli ja Mayga,
hõivatud sisetülidega.
Putinil paistab olevat absoluutne võim,
vähemalt esialgu.
Venemaa välis- ja julgeolekupoliitika üle otsustab vaid üks isik,
nõunike ja kaitseaparaadi abil.
Iisraelis on aga koalitsioonivalitsus,
kus Netanyahu on vaid esimene võrdõiguslike seas.
Viimased kolm kuud,
sellest peale, kui Vene lennuk alla tulistati,
on Netanyahu Putini ümber tiirelnud.
Putin mängis algul raskesti kättesaadavat,
kuid lubas oma armeel lõpuks kutsuda Iisraeli kaitsejõudude delegatsiooni.
Lahingutegevuse juhid, Vene kindral Sergei Rutskoy
ja Iisraeli kindralmajor Aharon Chaliva
vestlesid nädala eest peamiselt Süüriast,
aga ka Liibanonist,
kuigi Vene suursaadik külastas põhjapiiri.
Delegatsiooni polnud vaja selleks, et rääkida olukorrast põhjas.
Nad vestlesid seega esmalt
Iisraeli ja Venemaa kokkupõrgete vältimisest Süürias.
Netanyahu teatas asjast
pärast telefonivestlust Putiniga.
Kui tähtis on Lähis-Ida ja Süüria hetkel
Venemaa välispoliitikas?
Pärast 20 aasta eest võimule tulemist
lubas Putin venelastele kolme asja -
et ta toidab neid,
tagab julgeoleku
ja teeb Venemaa uuesti suureks.
Venemaa peaks seega naasma supervõimuks,
mitte tingimata USA klassis, kuid sinnakanti.
Nagu Putin ütleb, pole Venemaa maailmas esimene,
kuid kindlasti mitte ka teine.
Iga superriigikoha taotleja peab olema kohal Lähis-Idas.
Sellega on seotud ka praktilisem perspektiiv.
Venemaa oli kaotanud Lähis-Idas peaaegu kõik oma positsioonid.
Venema stiilis
süüdistasid Kreml ja Smolenski turg, kus asub välisministeerium,
selles truudusetuid liitlasi.
Nende väitel toetasid nad USA rünnakut Iraaki
turgude avamise eest Vene nafta- ja gaasifirmadele,
mis ei teostunud kunagi.
Nad ei sekkunud sellesse, kui Lääs vahetas Liibüas võimu,
kuid Lääs ei täitnud oma lubadusi.
Kolmandaks, Venemaale, kes esineb NSVL-i õigusjärglasena,
on väga tähtis määratleda,
kuhu maale nad lähevad.
Et Lähis-Idas kohal olla, peavad nad Assadi võimul hoidma,
kuid mitte mis tahes vahenditega, sest see pole NSVL.
Putin on nüüd nö Süüria soos, nagu Iisraelis öeldakse.
Sinna on lihtne minna, kuid raske välja pääseda.
Venemaa paistab nüüd oma jõudu demonstreerivat,
kuid tahab rääkida näost näkku kõigi Lähis-Ida pooltega,
ka nendega, kes ei taotle superriigi staatust, nagu Iisraeliga.
Aga kui Iisrael Venemaa meelest eksib,
teeb Venemaa selgeks, et otsuseid ei tehta ainult Jeruusalemmas.
Dr Pardo,
kui räägitakse Venemaa sekkumisest Süürias,
tuleb jutuks Iraani ja Iisraeli vastasseis.
Iisrael on seadnud oma hoiatusjooned nagu modernsete rakettide vedu
Iraanist Süüria kaudu Hezbollah'le Liibanoni,
ja teiste kanalite kaudu, mida Iraan nüüd kasutada püüab.
Milline roll on Venemaal Iraani ja Iisraeli vahel?
Kas ta on vahendaja või pigem vaoshoidja?
Nagu professor Hanin ütles,
tahab Venemaa pikemas perspektiivis Süüriat üksi võimul hoida.
Selles mõttes on Iraan tema rivaal.
Venemaa vajab esialgu Iraani,
kuid rõhub tugevalt Süüriale.
Rääkisin varem Süüria haridusplaanist.
Süüria koolides õpetatakse vene keelt ning Vene ajalugu ja kultuuri.
Süüriast tehakse Venemaa võrdne partner.
See on araabiriik, kuid ka Venemaa lähedane sõber,
sama sekulaarne ja autoritaarne,
kuid modernne näiteks sooküsimustes.
Seda tehakse osaliselt lähtudes Süüria positsioonidelt,
kuid seda osaliselt Venemaa surve tõttu.
Iraanlased levitavad oma mõjuvõimu ülikoolides ja mujal,
kuid mitte eriti edukalt.
Süüria armee on vallutanud suuri alu Kesk- ja Lõuna-Süürias
ning seetõttu on tema suurim probleem, meesjõu puudus,
leevenemas.
See on suur armee, mis nüüd Idlibi lähedal seisab.
Kas Idlibis puhkeb sõda või lepitakse selle suhtes kokku?
Kas Türgi jääb sinna?
Aga kui nüüd vaadata Iraani, Venemaa ja Süüria kolmikut,
siis välismaiseid vabatahtlikke šiiitlikust maailmast
pole režiimi toeks enam vaja nii palju kui varem.
Süüria on mingil määral stabiilne.
Assad kas suudab ühendada Süüria
või see jaguneb,
aga Iraan aetakse riigist vähehaaval välja
ja Venemaa positsioon tugevneb.
Hr Oren, dr Pardo rääkis Süüria armee olukorrast.
See kaotas hävitavas kodusõjas rohkesti sõdureid.
Osa selle üksustest muutus mässuliste rühmitusteks
ja hakkas iseseisvalt tegutsema.
Nad on siiski naasnud Süüria armeesse
ja tegutsevad nüüd Assadi režiimi alluvuses.
Kas see häirib venelasi ja sunnib neid tagama,
et nood uuesti ei deserteeruks ja revolutsiooni ei üritaks,
nagu 1950.-1960. aastail,
kui riigis nähti kuid kestnud võimupöördekatseid?
Kui suur väljakutse on Iraan Venemaa võimule Süürias?
Kas vene keeles üldse eksisteerib sõna 'frustratsioon'?
Selle kohta on nii palju sõnu, et ma ei taha neid isegi teada.
See on vaid inimlikul tasandil.
Suurvõimuna pole Venemaa sentimentaalne.
Ta ei frustreeru sellest,
et mõned desterdeeruvad ja redesterteeruvad.
Nad siiski kalkuleerivad. - Nii see on.
Stalin sõlmis Hitleriga Molotov-Ribbentropi pakti
ja ründas seejärel Saksamaad
ilma eriliste emotsioonideta.
See on seotud varasema küsimusega
Venemaa võimalikust vahendusrollist Iisraeli-Iraani vahel.
Probleemiks on, et nood Iisraeli riigi organid,
kes ei tegele tunnetega, nagu Mossad või kaitsejõud,
ei määratle poliitika kurssi.
Netanyahu on Iraani suhtes väga emotsionaalne.
Salasidemeid võib olla,
kuid ta ilmselt ei taha ühtki vahendajat Iraani suunal
ega mingisugust kompromissi.
Mis puudutab Süüria armeed,
siis iga armee on poliitiline vahend.
See võib olla sisepoliitline, kui tahetakse mäss maha suruda,
või välispoliitiline, kui see on suunatud Iisraeli vastu.
Putin ütles kohtumisel Trumpiga Helsingis,
ja hiljem ütles välisminister Sergei Lavrov korduvalt,
et Venemaa nõuab
ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 338 jõustamist.
See õhutab taaskäivitama kõnelusi
Golani tagastamise teemal Süüriale vastutasuks rahu eest.
See sai ilmsiks huvitaval moel,
kui Iisrael nõudis Iraani vägede taganemist
100 km kaugusele piirist.
Venemaa nõustus sellega,
kuid tsoon ulatus kaardil vaid 80 kilomeetrini.
Venelased ütlesid, et arvutavad seda Gennetsareti järvest,
mis oli 1949-1967 Iisraeli-Süüria piir.
"Pidage meeles, et selle üle tulevad veel kõnelused!"
Süürias on muidugi teisigi välismaalasi, nagu türklased,
nii et see ei juhtu homme,
aga süürlased ja venelased pole siiski kumbki loobunud
Golani tagastamise mõttest.
Kui see ei õnnestu diplomaatia abil,
võidakse selleks kasutada Süüria armeed.
Prof Hanin, Venemaal on Lähis-Idas palju mõjuvõimu.
Kui palju mõjutab see otsustamist Jeruusalemmas?
Kui võrrelda Netanyahu praegust Venemaa-poliitikat
tema varasemate valitsuste ajaga,
on siin suur vahe.
Esimese ametiaja Venemaa-kurss oli eksklusiivne,
ehk milleski pole kokku lepitud, enne kui kõiges on kokku lepitud.
Nii lepiti kokku, et ostame neilt gaasi,
kui nad ei müü kaasaegseid relvi Süüriale või Iraanile.
Seejärel, kui Netanyahu 2009. a taas võimule tuli,
kuni tänavu septembrini, on kurss olnud inklusiivne,
ehk on teatud asju, milles ei suudeta kokku leppida,
kuid püütakse leppida kokku asjus, milles on võimalik kokku leppida.
See on töötanud.
Venemaa nõustus Iisraeli nõudmistega selle suhtes,
et Iraan ei tohi avada Süüriasse uut Iisraeli-vastast rinnet.
Selle alusel tekkisid mõtted,
et Iraani väed ei saa Iisraeli piirile liiga lähedal olla
ja Venemaa ei reageeri Iisraeli rünnakutele relvalastide vastu.
Ja nagu Amir ütles,
varem või hiljem tekib küsimus Golani kõrgustikest,
kuid nii palju kui mina kuulnud olen,
peab Moskva seda seni siiski ebarealistlikuks.
Putin on öelnud Netanyahule, et mis ka Süürias ei juhtuks,
arvestatakse Iisraeli huvidega.
Kõik teavad, et jutt käis Golanist.
Vastutasuks otsustas Iisrael uskuda seda Putini avaldust,
et Venemaa naaseb Lähis-Itta, mitte teatud ideoloogia importijana,
vaid üksnes prgamaatilise faktorina:
"Kui te ei taha, et Iraanile hävitajaid müüme, ostke neid ise!"
See oli muidugi nali, aga nagu vene keeles öeldakse,
on naljas alati näpuotsaga nalja ja ülejäänud on tõsi.
Nüüd on olukord muutunud.
Vene lennuki allatulistamine oli vaie Süüria raskeväe viga.
Mehhanismid ei töötanud.
Nüüd siiski mõistame,
et Venemaa kasutab alati uusi võimalusi Iisraeli survestamiseks.
See on viinud tülini.
Peaminister on jahtinud Putinit viimased kaks kuud,
et kasvõi paar sõna vahetada.
Ta lendas isegi Buenos Airesesse,
et taastada teineteisemõistmine.
Alles Jeruusalemma naastes teatas ta Iisraeli valitsusele,
et olukord on muutunud.
Varem mõistis Venemaa, et Iisraelil on omad huvid
ega pidanud Iisraeli selles asjas Lääne leeri osaks.
Nüüd peab Moskva Iisraeli lääneleeri osaks
ja signaliseerib, et keegi peab maksma
Lääne poolt Venemaale tekitatud kahjude eest -
kas USA, Euroopa või Iisrael.
Moskva ja Jeruusalemma kahepoolsed suhted
on seega vaid parved erimeelsuste ookeanis?
Täpselt. Juhtum oli selle väljendus, mitte põhjus.
Dr Pardo, kuidas mõjutab see Iisraeli käitumist Iraani vastu?
Iraan on endiselt oluline tegija,
kui mõelda põhjast juudiriigi vastu lähtuvale ohule.
Prof Hanini mainitud muutus 1990. aastailt 2000. aastaile,
on seotud täpselt 2002. aastaga,
kui tuli välja Iraani tuumaprogramm.
Iisraeli strateegia on olnud Moskva ja Washingtoni kokku toomine,
et luua rahvusvaheline rinne Iraani tuumaprogrammi vastu
ja muidugi Iraani laienemispürgimuste vastu.
See on äärmiselt tähtis.
Süüria on vaid üks
ameeriklaste ja venelaste paljudest huvidest.
Me ei saa ainult Süüriat põrnitseda.
Ameeriklased on kohal Ida-Süürias.
Nad takistavad venelaste teed gaasiväljade juurde.
Nad ei lase ka venelastel Süüriat ühendada.
Me ei tea,
kas Türgi armee kohalolu koordineeritakse USAga
või on see vastuseisuks ameeriklastele.
Türgi esineb vaid Iraani liitlasena, aga nad on tavaliselt vaenlased.
Venemaa mängib karmi mängu.
Ta tahab midagi vastu saada,
aga üldiselt võttes on Venemaale väga halb,
kui tõuseb selline suurvõim nagu Iraan,
kes võib Venemaa Lähis-Idast oma tuumarelvadega välja ajada.
Esialgu on tingimisele siiski ruumi.
Umbes aasta eest teatas president Trump,
et tahab oma väed
Süüriast välja viia,
kui võit ISISe üle välja kuulutatakse.
Pentagon ja teised olid mõtte vastu ja nüüd on nad võitnud.
Relvajõudude ülem kindral Dunford teatas umbes nädala eest,
et Süüria Demokraatlike Jõudude,
ehk siis mitte üksnes kurdide, vaid peamiselt teiste süürlaste,
väljaõpe kasvab.
Sinna tahetakse lausa 40 000 võitlejat.
Üks Trumpi mainitud põhjustest oli Iisraeli kaitse.
Jah, aga Iisraeli ei kaitsta Deir ez-Zoris.
Võib muidugi öelda,
et Iisraeli-vastane telg algab Pärsia lahelt
ja ulatub Iraaki, Süüriasse, Liibanoni ja Vahemerele,
kuid ega ameeriklased sellepärast Süürias pole.
Seda ei saa veel nimetada teiseks külmaks sõjaks,
aga Moskva ja Washingtoni suhted on taas pingestunud
just Lähis-Idas.
1980. aastate alguses pidasid Iisrael ja Reagani valitsus salakõnelusi
strateegilise koostöö teemal.
Iisrael tahtis piirata selle vaid sõjakate araabiamaadega,
kuid Reagani valitsus, eriti kaitseminister Weinberger, nõudis,
et koostöö oleks NSVL-i ja selle araabia liitlaste vastu.
Nüüd on see seis ehk naasmas.
USA-le on suurimad ohud peaaegu võrdsed Hiina ja Venemaa.
Nagu välisminister Pompeo äsja ütles,
peab USA lähiaastail nende kahe riigiga vastamisi olema.
Nad on peaaegu suurvõimud.
Iisrael peab siis poole valima.
Ta ei saa igavesti erapooletu olla.
Ta peab liisku heitma, tõenäoliselt Lääne poolt.
Saateaeg on otsakorral.
Kas hindaksite veel lühidalt lähitulevikku?
Amiri märkusele vastaksin, et see on juba toimunud.
Moskva ei jätnud Jeruusalemmale valikut.
Ja Jeruusalemm valis Washingtoni.
Jah, aga nüüd, alles hiljuti
toetas Venemaa Iisraeli
Hezbollah' tunnelite asjus.
Samas tegi Venemaa kõik
ÜRO Hamasi-vastase resolutsiooni purustamiseks.
Venemaa mängib igal pool, kuid Iisrael on oma otsuse juba teinud.
Me ei rääkinud Hezbollah'st, kuid Iisrael peab ka siin otsustama.
Iisrael püüab võimalikult pikalt rahu säilitada.
Ka Hezbollah peab otsustama,
kas liigub vähehaaval Assadi, Liibanoni ja Venemaa poole
ja eemale Iraanist.
Iraan ei suuda pikas perspektiivis ...
Kas arvate Assadi samasse gruppi?
Jah, sest kui Süüriast saab tugev Venemaa-Süüria
Iraani-Süüria asemel,
satub Hezbollah olukorda,
et kui ta kaotab sõja Iisraeli vastu, variseb see täielikult kokku.
Jälgite Iraani tegevust Lähis-Idas.
Kas Iisraeli sõda Iraani ja Hezbollah' vastu
on teie meelest vältimatu?
Hezbollah ja Iraan ei taha kumbki praegu sõda Iisraeli vastu,
kuna see võib hävitada ka Hezbollah.
Iisrael võib teostada seal sama suunda mis Süüriaski
ja pommitada seda pidevalt
ning siis Hezbollah't enam pole.
Oleme rääkinud strateegiast ja geopoliitikast.
Aastate eest käis Venemaa ja Iisraeli suhete juurde üks omadus,
mida enam pole.
See oli hirm selle ees,
mis saab Venemaa või NSVL-i juudi rahvastikust,
kui Iisraeli peetakse liiga Venemaa-vastaseks.
Neist 1,5 miljonist Iisraeli kolinud venekeelsest juudist
on saanud sisepoliitiline jõud.
Järgmise kriisi korral on huvitav näha,
kas nad mõjutavad sündmuste käiku.
Nad on täiesti Iisraeli poolt.
Venemaa vastu või USA poolt?
Kas Venemaa poolt või erapooletu.
Arvamusküsitluste järgi on nad Iisraeli poolt.
Aitäh, dr Pardo, hr Oren ja prof Hanin!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu. Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri