Tervetuloa Jerusalem studioon!
Jännitteet ovat kasvaneet -
Israelin pohjoisrajalla sen jälkeen, -
kun sieltä löydettiin Hizbollahin kaivamia hyökkäystunneleita.
Pohjoisen kasvava jännite ja etelän jatkuvat uhat ovat -
Israelin puolustusvoimien uuden esikuntapäällikön, -
kenraalimajuri Aviv Kochavin suurimmat haasteet.
Hän astuu virkaansa tammikuussa.
Tästä keskustelevat tohtori Eli Karmon -
Terrorinvastaisesta instituutista IDC Herzliasta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja professori Efraim Inbar Jerusalemin strategiainstituutista.
Herra Oren, kertoisitteko kenraali Kochavin edessä olevista haasteista?
Ensin on ymmärrettävä -
se ainutlaatuinen asema, -
joka esikuntapäälliköllä on Israelissa.
Muissa demokratioissa -
esikuntapäällikkö ei ole niin tärkeä.
Hän on presidentin ja puolustusministerin -
korkein sotilasneuvonantaja, -
tai muiden hallitsijoiden alainen.
Israelissa siviiliasioiden korkein auktoriteetti -
on usean henkilön komitealla, nimittäin kabinetilla, -
mutta sotilasasioissa korkein valta on keskitetty yhdelle henkilölle, -
esikuntapäällikölle.
Hän ei oikeastaan ole virkamies, vaan armeijan komentaja.
Kaikki hallituksen ohjeistus virtaa hänen kauttaan, -
ilmavoimille, merivoimille, maajoukoille, -
maanpuolustusalueille ja tiedustelujohdolle.
On siis merkittävä hetki Israelin armeijan historiassa, -
kun esikuntapäällikkö luovuttaa komentosauvansa seuraajalleen.
Kenraali Kochavi on erittäin kokenut upseeri.
Hän on palvellut operaatiopäällikkönä pohjoisalueella ja Gazan rajalla, -
ja tiedustelupäällikkönä.
Viimeksi hän on ollut varaesikuntapäällikkönä.
Hän saa tutun sotakoneiston edeltäjältään kenraali Eizenkotilta.
Hänellä on vastassaan useita haasteita.
Toinen niistä on pitkän aikavälin haaste: -
Miten kehittää puolustusvoimia -
2030- ja 2040-luvuilla ja siitä eteenpäin?
Nyt täytyy alkaa määritellä ja hankkia niitä asejärjestelmiä, -
joita tarvitaan tulevissa sodissa vielä tuntemattomia vihollisia vastaan.
Ehkäpä Jordanian ja Egyptin johtajat syrjäytetään, -
maiden, joilla on nyt rauhansopimus Israelin kanssa, -
ja niistä tuleekin vihollisia.
Ehkäpä nykyiset viholliset ovat tulevaisuuden ystäviä.
Toinen haaste on operatiivinen haaste rintamilla.
Tohtori Karmon, -
väistyvän esikuntapäällikön Gadi Eizenkotin tehtävä oli -
mukauttaa puolustusvoimat vuoden 2015 ydinsopimukseen -
ja vaihdettava vastaiskumalli -
suoraviivaisemmaksi ja välittömämmäksi toimintatavaksi -
Irania ja sen Syyriassa ja Libanonissa toimivia suojatteja vastaan.
Paljon varoja siirrettiin sukellusvenesuunnitelmista -
iskujoukoille ja tiedustelulle näitä uhkia vastaan.
Onko uuden esikuntapäällikön jatkettava sitä linjaa, -
vai onko edessä uusia uhkia, jotka hänen on huomioitava?
Uskon, että kenraali Eizenkot keskittyi maavoimiin -
toisen Libanonin sodan -
kokemuksensa vuoksi.
Siksi hän perusti iskujoukot, -
mikä on suuri muutos.
Syynä ovat Hizbollahin uhka Libanonissa, -
Iranin ja šiiamilitioiden uhka Syyriassa -
sekä Hamasin ja Islamilaisen jihadin uhka Gazassa.
Erityisen merkittävä muutos on Venäjän paluu suurmahdiksi.
Vaikka Israel on koordinoinut ja tehnyt yhteistyötäkin -
Venäjän kanssa, -
se on vaikea strateginen suhde.
Sotilaallisella tasolla Venäjä painostaa meitä -
sijoittamalla S-300- ja S-400-ohjustorjuntajärjestelmiä -
Syyriaan ja ehkä muuallekin Lähi-itään.
Yhdysvallatkin on muuttanut linjaansa -
ja päättänyt jäädä Syyriaan.
Näiden suurvaltojen konflikti pakottaa meidätkin -
muuttamaan strategiaamme.
Taistelemme Irania vastaan Syyriassa ja Libanonissa, -
ja ehkä Jemenissäkin, koska se uhkaa Israelin laivaliikennettä.
Iran rakentaa nyt uudelleen armeijaansa -
venäläisillä aseilla, panssarivaunuilla ja hävittäjillä.
Uudella esikuntapäälliköllä on paljon ongelmia ratkaistavanaan.
On vaikea tietää, mikä on suurin uhka lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä.
Professori Inbar, oletteko samaa mieltä siitä, -
että nämä muutokset vaativat strategian vaihtoa, -
vai voiko Israel jatkaa samaa strategiaa uusin taktiikoin?
Ensin pitäisi puhua puolustusvoimien rakenteesta.
Minusta maajoukot on pitkälti laiminlyöty.
Painopiste on ollut erikoisjoukoissa -
tiedustelussa ja ilmavoimissa.
Minusta asia pitäisi korjata, -
varsinkin kun edessä on Libanonin skenaario.
Israelin maajoukot eivät ole siihen riittävän suuret.
Ja jos on totta, että Syyrian armeijaa jälleenrakennetaan, -
sitä rakennetaan perinteiseen tapaan, -
joten meidän on vahvistettava maajoukkojamme -
ja valmisteltava reserviä sentyyppiseen haasteeseen.
Mitä strategiaan tulee, -
nykyinen esikuntapäällikkö on painottanut palestiinalaisuhkaa -
enemmän kuin Iranin uhkaa.
Se ei mielestäni ole oikea prioriteetti.
Olen eri mieltä ainakin kertoakseni, -
mitä kenraali Eizenkotin kumppanit esikunnassa sanovat.
Heidän mukaansa Iranin levittäytyminen Syyriaan -
on ollut hänen ykkösprioriteettinsa.
Palestiinalaisrintaman tilanne on paradoksaalinen.
Se on uinuvin rintama, varsinkin Länsirannalla, -
mutta toisaalta räjähdysherkin.
Siksi Israelin armeijan on huolehdittava -
poliittisten päätösten sotilaallisista seurauksista.
Armeija voi suositella tiettyä käyttäytymistapaa -
palestiinalaishallintoa tai Hamasia kohtaan, -
mutta se ei voi sille mitään, jos kabinetti päättää toisin.
Kuten sanoitte, maajoukkoja on laiminlyöty, -
jos niitä verrataan ilmavoimiin ja tiedusteluun.
Se koskee myös valmistautumista iskuun Iraniin, -
mikäli se päättää valmistaa ydinaseita.
Kun pääministeri Netanjahu puntaroi vaihtoehtoja, -
hän ei halunnut pitkää operaatiota Libanonissa tai Gazassa, -
koska ne vaatisivat maajoukkoja.
Hän investoi mieluummin siihen, mitä tarvittiin Iran-iskuun, -
joka ei toteutunut.
Professori Inbar?
Kuten sanottu, -
esikuntapäällikkö on tärkeä siinä päätöksenteossa.
Kabinetti on pitkälti seurannut armeijan neuvoja.
Rakenteelliset päätökset tekee pitkälti armeija itse.
Poliittinen taso yleensä hyväksyy ne, -
lukuun ottamatta sukellusveneitä ja strategisia aseita.
Ne ovat kuitenkin tärkeitä poikkeuksia, -
koska puolustusbudjetti ei juurikaan vaihtele.
Jos poliittinen taso suuntaa varoja lempiprojekteihinsa, -
se on pois tavallisesta puolustusbudjetista.
Uskon, että Israelin puolustusvoimien johto on päättänyt, -
ettei nyt ole tarvetta suuroperaatioon Hamasia vastaan.
Hamasin sotilaalliset valmiudet on tuhottava, mutta ei koko Gazaa, -
ja neuvotteluissa palestiinalaisten kanssa on edettävä.
Poliittiset johtajat ovat käyttäneet hyväkseen sitä, -
että armeija huomioi humanitaariset ongelmat.
He eivät halua Länsirannan ja Gazan yhteyttä.
He haluavat vapaat kädet Länsirannalla.
Se strategia sopi heille hyvin.
Siksi etelärintaman ongelma on jäänyt -
pääongelman, pohjoisrintaman, jalkoihin.
Jotkut sanovat, etteivät he tahdo kahta rintamaa, -
mutta silloinhan pitäisi tuhota pienempi rintama -
ja keskittyä sitten suurempaan.
Israelin puolustusvoimien valinnat vaikuttavat pelotteeseen.
Gazassa pelote on murentunut, -
koska Israelin armeija ei ole halunnut taistella siellä.
Enemmän olisi voitu tehdä, esimerkiksi luovia kommandoiskuja.
Meillähän on iskujoukot.
Hamas olisi joutunut maksamaan suuremman hinnan -
provokaatiostaan.
Hamas tietää, ettemme halua vallata Gazaa.
Siksi se voi toimia vapaammin.
Israelin puolustusvoimien epäröivä reagointi -
seitsemän tai kahdeksan kuukauden takaisiin tapahtumiin -
on heikentänyt Israelin pelotetta.
Se vaikuttaa myös Iranin ja sen suojattien käyttäytymiseen.
Mitä pohjoisrintaman uhkiin tulee, -
kuten sanoin johdannossa, -
sieltä on löydetty rajan ali kaivettuja hyökkäystunneleita.
Israelin "Pohjoiskilpi"-operaatio tuhoaa niitä parhaillaan.
Merkitseekö tämä tilanteen kiihtymistä?
Onko Hizbollahilta odotettavissa suora vastahyökkäys, -
vai tyyntyykö tilanne vähitellen?
Joskus koodinimet valitaan satunnaisesti.
Normandian maihinnousu oli nimeltään Overlord, -
ja toteutumaton maihinnousu Japaniin oli Olympic.
Tässä tapauksessa nimi valittiin kuitenkin tarkkaan.
"Pohjoiskilpi" kuvastaa operaation puolustuksellista luonnetta.
Turkin "Eufratin kilpi" tosin tunkeutui Syyrian maaperälle, -
mutta kyse on nyt Israelista, -
ja "kilpi" viittaa siihen, että se tapahtuu täysin Israelin maaperällä.
Muistamme kuitenkin 28 vuoden takaa, -
miten "Aavikkokilpi" muuttui "Aavikkomyrskyksi".
Jos joukkoja mobilisoidaan puolustukseen, -
eikä vastapuoli annakaan periksi, hyökkäyskin on mahdollinen.
Tähän asti Israel on tarkkaan pysynyt kansainvälisen lain rajoissa.
Sillä on täysi oikeus tuhota tunneleita, jotka tunkeutuvat sen alueelle.
Ongelma on, että Hizbollah saattaa käyttäytyä yllättävästi.
Nyt ei näytä siltä.
12 vuotta sitten -
Hizbollahin johtaja Nasrallah pahoitteli julkisesti tapahtumasarjaa, -
joka alkoi kahden israelilaissotilaan sieppauksesta -
ja johti siihen, -
että suuri osa Etelä-Libanonista ja Hizbollahin sotavoimasta tuhoutui.
Irankin oli vihainen Nasrallahille sen tuhlauksesta, -
jonka se olisi halunnut pitää pahan päivän varalle.
Jos Nasrallah uskoo Israelin yrittävän saada häntä ansaan, -
hän konsultoi Irania, eikä toimi enää niin hätäisesti.
Tunneleiden tuhoaminen on muuten vain tekninen projekti, -
jota sotavoima tukee sen varalta, että tilanne kiihtyy.
Tällä hetkellä Israelin haaste on välttää sotaa -
kiihdyttämättä sotaa juuri niillä toimenpiteillä, -
joilla sitä yritetään välttää.
Vaikka tunnelit ovat merkittävä uhka, kuten etelässäkin, -
suurin uhka on Hizbollahin ohjusarsenaali -
ja se, että iranilaiset yrittävät muuttaa täsmäaseiksi -
mahdollisimman suuren osan keski- ja pitkänmatkan ohjuksista.
Se on Israelin armeijan suurin strateginen uhka, -
koska he haluavat iskeä Israelin lentokenttiin, voimaloihin -
ja muihin strategisiin kohteisiin -
ja tuhota siviili-infrastruktuuria.
Israelin kiireisin päätös lähiviikkoina ei koske tunneleita, -
vaan sitä, että iranilaiset yrittävät nyt suoraan -
parantaa ohjusjärjestelmää Libanonissa, -
koska venäläiset eivät anna heidän toimia aktiivisesti Syyriassa.
Israelin pääministeri tapasi Brysselissä USA:n ulkoministeri Mike Pompeon.
He keskustelivat enimmäkseen tästä uhasta -
ja siitä päätöksestä, -
pysäyttääkö Iranin kuljetukset Beirutin lentokentällä -
vai käyttääkö diplomaattista painostusta -
USA:n, YK:n tai Ranskan välityksellä.
Israelilla on edessään suurempikin strateginen kysymys.
Suurin haasteemme on Iran.
Siksi Israelilla on jonkinlaisia sotatoimia Syyriassa, -
mutta epäröimme Hizbollahin rintamalla.
Jos todella aiomme tuhota -
Iranin ydininfrastruktuurin keskeiset osat, -
meidän on mietittävä, -
miten se kannattaa tehdä ja missä järjestyksessä.
Pitäisikö ensin eliminoida Hizbollahin uhka -
vai suunnata heti Irania vastaan?
Minusta pitäisi heti suunnata Irania vastaan, -
koska hyökkääminen Hizbollahia vastaan -
on iranilaisille merkki siitä, -
että olemme tulossa seuraavaksi heitä vastaan.
Yllätyksellisyys on tärkeä tekijä senkaltaisessa ehkäisevässä iskussa.
Siksi meidän ei pitäisi toimia nyt toissijaisilla rintamilla -
Hamasia tai Hizbollahia vastaan.
Meidän on valmistauduttava kohtaamaan todellinen haaste, -
ydinaseistettu Iran.
Herra Oren, olette raportoinut kenraalimajuri Kochavista vuosia, -
ja tunnette hänen ajattelutapansa.
Uskotteko, että hänen johdollaan Israelin puolustusvoimat muuttaa -
strategiaansa Irania kohtaan?
Aviv Kochavi on yksi innovatiivisimmista upseereista, -
joita on viime vuosikymmeninä -
noussut Israelin armeijan riveistä.
Hän ajattelee laatikon ulkopuolella, -
ja jopa tuhoaa laatikon, jotta voisi ajatella.
Me täällä olemme nojatuoli-strategeja, -
vaikka tämä ei olekaan nojatuoli.
Olemme salonki-strategeja.
Yritämme kuitenkin analysoida ongelmia kliinisesti.
Kun kenraali Kochavin yläpuolella olevat poliitikot tekevät päätöksiä, -
he ottavat huomioon sisäpoliittiset seuraukset.
Ennen kaikkea he välttävät kuolonuhreja.
Ennaltaehkäisevää iskua ei tule, -
koska poliitikot joutuvat sen jälkeen tutkintakomission eteen -
oikeuttamaan päätöksensä.
Koskaan ei tietenkään voida näyttää, mitä olisi tapahtunut, -
jos niin ei olisi tehty.
Heidän on kerrottava yleisölle, miksi niin moni, tai niin harva, kuoli.
Siksi Israel ei lähde sotaan vapaaehtoisesti, -
vaan vasta sitten kun selkämme on seinää vasten, -
niin että kenraali Kochavi todistaa poliitikkojen rinnalla, -
että tämä oli välttämätön toimenpide.
Vasta sitten Israel tekee aloitteen vastaiskun sijaan.
Koska Hizbollah päättää hyökätä Israeliin -
Iranin painostuksesta, -
meillä on oltava pelote iranilaisia vastaan.
Johtajamme ovat viime aikoina uhanneet Teherania suoraan.
Hyökkäys ei johtaisi Libanonin tuhoon, vaan Iran kärsisi siitä suoraan.
Se uhkaaja kuitenkin erosi virastaan.
Bennett on vielä hallituksessa, -
ja Netanjahukin on vihjannut samaa.
Iranin kohdalla ratkaisee kuitenkin -
Trumpin hallinnon toiminta.
Nyt se on lähtenyt täysillä Irania vastaan -
yrittäen tukahduttaa sen taloudellisesti -
ja ehkä myös tukea sen oppositiota sisäisesti, -
joko persialaista kansanliikettä tai vähemmistöjen liikehdintää.
Niin kauan kun Iran ei elvytä ydinaseohjelmaansa, -
ja Yhdysvallat jatkaa painostustaan, -
en usko Israelin hyökkäävän suoraan Irania vastaan.
Mutta jos Iran on mukana Hizbollahin iskussa, ja sehän onkin, -
se on tilaisuus iskeä myös Iraniin.
Iran on sodassa Israelia vastaan.
Se on ampunut ohjuksia Israeliin ja lähettänyt tänne lennokin.
Iranin aikeet ovat ilmiselvät.
He tavoittelevat muillakin tavoin -
Lähi-idän hegemoniaa.
Iranilla on ydinohjelma, -
jota se toteuttaa heti tilaisuuden tullen.
Sekä hegemoniatavoitteet että ydinaseiden leviäminen -
ovat Israelille äärimmäisen vaarallisia kehityssuuntia.
Ne on pysäytettävä.
Israelin hallituksen pitääkin vältellä kuolonuhreja...
Israel iski yli 50 iranilaiskohteeseen Syyriassa, -
eikä Iran ole reagoinut siihen juuri lainkaan.
Jerusalem pitää sitä menestyksenä.
Kyllä Iran reagoi.
Mutta epäonnistui siinä.
Meillä on sellaisessa yhteenotossa selvä ylivoima -
ilmavoimien ja huikean tiedustelun ansiosta.
Ennaltaehkäisevän iskun onnistumisen mitta on -
sen tavoitteen saavuttaminen.
Jos se saavutetaan, muutamalla kuolonuhrilla ei ole niin väliä.
Tällaisesta Israelin toiminnasta on ennakkotapauksia -
Irakissa ja Syyriassa.
Pääministeri ja hänen turvallisuusviranomaisensa -
ovat vastuullisia ihmisiä, -
jotka ymmärtävät Iranin uhan Israelin tulevaisuudelle.
Ohjelma on lopuillaan. Loppukommenttinne, olkaa hyvä!
Jalkapallossa on alkanut -
VAR:in, erotuomarin videoavustajan, aikakausi.
Miksi emme käyttäisi visuaalisia apuvälineitä, -
kenraali Kochavin univormua?
Siinä on laskuvarjojoukkojen punainen baretti, -
laskuvarjojoukkojen siivet kunniamerkkien yläpuolella -
ja useita erikoisjoukkojen symboleita.
Hän varmaankin käyttää erikoisjoukkoja ja laskuvarjojoukkoja -
yllättääkseen Israelin viholliset.
Lähikuukaudet ovat ratkaisevia.
Suurin haaste on edelleen Syyria ja Libanon.
Venäjän pyrkimys hallita tilannetta vaikeuttaa päätöksiämme -
sekä poliittisella että sotilaallisella tasolla.
Tapasin Kochavin ensimmäistä kertaa, -
kun hän oli poikani prikaatinkomentaja.
Kochavi oli todellakin vaikuttava, ja nyt vielä enemmän.
Toivon, että hän osaa neuvoa hallitusta oikeisiin päätöksiin.
Ja johtaa taistelua tarvittaessa.
Kiitos, tohtori Karmon, herra Oren ja professori Inbar!
Kiitos katsojillekin, näkemiin tiistaihin!
Suomennos: Hannele Lehtoranta