Tervetuloa Jerusalem studioon!
Syyrian sodan kahdeksas vuosi -
lähestyy loppuaan, -
ja loppupeli on alkamassa.
Venäjällä, USA:lla, Iranilla, Turkilla ja Israelilla on kaikilla oma osansa.
Tästä keskustelevat tohtori Nir Boms Tel Avivin yliopistosta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja professori Zeev Hanin Bar Ilanin ja Arielin yliopistoista.
Herra Oren, kertoisitteko Syyrian viimeaikaisista tapahtumista?
Omalaatuisessa Lähi-idässäkin -
Syyrian 8-vuotinen sisällissota -
on erikoistapaus.
Bashar Assad on pitänyt pintansa.
Syyriassa itä ja länsi ovat nurinperin.
Amerikkalaiset taistelevat Isisiä vastaan Eufrat-joen itäpuolella.
Heitä on myös etelässä Al-Tanfissa Jordanian rajalla.
Venäläiset ovat puolestaan joen länsipuolella, -
etenkin Välimeren rannikolla, -
jossa on meritukikohta Latakiassa ja ilmatukikohta Khmeimimissä.
Venäläiset juurtuvat sinne yhä enemmän, -
kun taas amerikkalaiset tahtoisivat kotiin.
Amerikkalaiset, venäläiset ja liittouman eri ryhmien johtajat -
neuvottelevat nyt Genevessä jonkinlaisesta rauhanmallista.
Tai se ainakin esitellään Genevessä, vaikka se luonnosteltaisiin muualla.
Tällä hetkellä yliote on venäläisillä, -
mutta amerikkalaiset eivät ole luovuttaneet.
Syyrian sota alkoi kansannousuna arabikevään yhteydessä.
Se jatkui sisällissotana, -
etnisenä sijaissotana, -
mutta pian siitä tuli -
alueellisten valtojen konfliktikeskus.
Silloin maa jakautui itään ja länteen.
Sota oli tuonut maahan eri toimijoita Lähi-idästä ja maailmalta, -
ja pian tulivat venäläiset ja amerikkalaiset.
Mukaan tulivat myös iranilaiset, -
mikä huolettaa Israelia, Jordaniaa ja Yhdysvaltoja.
Assad ei oikeastaan voittanut sotaa, -
vaan hänen puolelleen asettunut akseli voitti sodan hänelle.
Syyrian sodassa alkaa uusi vaihe, -
jota voi ehkä sanoa sodan jälkeiseksi ajaksi.
Sota ei kuitenkaan ole täysin ohi, -
koska Syyriassa on yhä -
amerikkalaisia, turkkilaisia, iranilaisia ja venäläisiä joukkoja.
Ne eivät olleet maassa ennen sotaa, ainakaan tässä mittakaavassa.
Syyrian sota, jota pakoon on lähtenyt yli seitsemän miljoonaa syyrialaista, -
ja joka on tappanut ehkä miljoona ihmistä, -
ei ole vielä kokonaan ohi.
Kuten Nir ja Amir sanoivat, -
Syyria on alueellisten valtojen konfliktinäyttämö, -
ja myös kahden suurvallan, Venäjän ja Yhdysvaltojen.
Kaikki nämä osapuolet tulkitsevat -
käytännön tilannetta omalla tavallaan.
Venäjä on julistanut sodan päättyneen -
ja Venäjän liittolaisineen sen selväksi voittajaksi.
Yhdysvallat on puolestaan useasti sanonut, ettei sota ole ohi, -
ja todellinen sota uusia vihollisryhmiä vastaan on vasta alkamassa.
Sota siis jatkuu, kuten kollegani sanoivat.
Toisaalta on huomioitava toinenkin idän ja lännen välissä oleva maa, -
Ukraina.
Se liittyy läheisesti Syyrian tapahtumiin.
Venäjän sijaissota Ukrainassa Itä-Ukrainan joukkojen välityksellä -
on itse asiassa loppunut.
Edessä on hyvin pitkä jäätynyt konflikti Itä-Euroopassa.
Nyt Venäjä on valmis neuvottelemaan Yhdysvaltojen kanssa -
Syyrian ja Ukrainan vaihdosta.
Pari vuotta sitten se ei olisi tullut kuuloonkaan.
Pakettiratkaisusta puhutaan yhä enemmän.
Nyt odotamme tietoa -
pääministeri Netanjahun ja presidentti Putinin keskusteluista -
ja presidentti Putinin ja presidentti Trumpin tapaamisen tuloksista.
Tarkoitatte tapaamista Pariisin rauhankokouksessa.
Siihen kuului lyhyt keskustelu Syyrian tilanteesta. Herra Oren?
Pariisin kokouksessa keskusteltiin lähinnä -
varsinaisen kokouksen järjestämisestä.
Netanjahu, Putin ja tulkki kokoontuivat vain muutamaksi minuutiksi.
Näin tehtiin, koska Netanjahu sanoi aiemmin jäävänsä pois kokouksesta, -
ellei hän saa tavata Putinia.
Näin hän pelasti kasvonsa.
Kun Venäjä tuli Syyriaan kolme vuotta sitten, -
se tulkittiin yksioikoisesti niin, -
että Venäjä tuli auttamaan ystäväänsä Bashar Assadia.
Se oli kuitenkin päinvastoin.
Venäläiset halusivat uuden "Kaliningradin" Välimerelle, -
oman erillisalueen meri- ja ilma- tukikohtineen ja ohjusvalmiuksineen.
Siihen he tarvitsivat myötämielisen hallinnon, joka kutsuisi heidät, -
etteivät he olisi läsnä vastoin Syyrian hallinnon tahtoa.
Siksi he tarvitsevat Assadia tai jotakuta hänen kaltaistaan.
Venäläiset ovat tulleet jäädäkseen.
Se on osa Venäjän kansallista turvallisuusoppia.
USA:n kansallinen turvallisuusoppi on sen vastakohta.
USA ei halua osallistua Syyrian valtion rakentamiseen, -
paitsi taloudellisessa mielessä, jos amerikkalaisyhtiöt hyötyvät siitä.
Se ei kuitenkaan halua Syyriaa taakakseen.
Se haluaa vain julistaa voittaneensa Isisin ja lähteä kotiin.
Sota on kallista puuhaa. Siksi voittoja julistetaan vähän väliä.
Se antaa vaikutelman siitä, että jotain on sentään saavutettu.
Koska venäläiset haluavat jäädä sinne, -
he tarvitsevat jonkin asteista vakautta.
Sitä varten heidän on tasapainoteltava eri osapuolten välillä.
Sen jälkeen, kun venäläiset alkoivat toden teolla kääntää -
Syyrian sodan suuntaa vuonna 2015, -
he ovat onnistuneet käymään dialogia ja solmimaan sopimuksia -
kaikkien asianomaisten kanssa, -
amerikkalaisten, iranilaisten, israelilaisten, jordanialaisten -
ja turkkilaisten.
Venäjä on tuonut osapuolia yhteen ulkopuolelle jääneiden tuhoksi.
Se loi hyvän koordinointi- mekanismin Israelin kanssa.
Syyskuussa syyrialaiset ampuivat alas venäläiskoneen, -
ja Venäjä syytti siitä -
samaan aikaan tapahtunutta Israelin iskua.
Kaiken kaikkiaan koordinointi on kuitenkin toiminut hyvin.
Venäjä pyrkii pitämään kaikki osapuolet aisoissa sen verran, -
että se voi pitää tätä Lähi-idän Kaliningradiaan.
Se pyrkii vakauteen omien etujensa edistämiseksi.
Periaatteessa olen samaa mieltä, -
mutta katson asiaa hieman eri näkökulmasta.
Teoriassa Venäjä haluaa Kaliningradinsa itäiselle Välimerelle.
Assadin hallinto ei oikeastaan ole sen liittolainen, vaan suojatti.
Toisaalta Putin tietää, ettei hänellä ole resursseja ylläpitää sitä yksin.
Putin on menettämässä uskottavuuttaan -
venäläisten silmissä.
Hänen kannatuksensa on silti noin 60 prosenttia, -
mutta ei enää 90 prosenttia, kuten pari vuotta sitten.
Viime paikallisvaaleissa hallitseva puolue menetti eräitä tärkeitä alueita.
Niillä alueilla voittivat ääntenryöstäjät, -
jotka eivät edes kampanjoineet tosissaan.
Ne olivat selviä protestiääniä.
Putinin pitää siis esiintyä vahvana johtajana omalle väestölleen.
Toisaalta hänellä ei ole riittäviä resursseja, -
joten hän haluaa pitää iranilaiset Syyriassa.
Iran ei usko olevansa Venäjän suojatti, -
vaan Syyrian hallinnon suojelija.
Siksi iranilaiset puhuvat Moskovassa tasavertaisina kumppaneina.
Moskovalla on siis mahdoton suhde sekä Teheraniin että Jerusalemiin.
Se on yhtä mahdoton suhde kuin Pretty Woman -elokuvassa.
Venäläiset ovat ymmällään, eivätkä tiedä, mitä tehdä.
Palasitte juuri Moskovasta.
Tuliko teille sellainen mielikuva, -
että Moskova olisi kääntymässä pois Teheranista kohti Jerusalemia?
Siellä on kaksi koulukuntaa.
Toinen niistä ei enää pidä Israelia kumppanina.
Venäjä on selkä seinää vasten, ja sen on tehtävä päätös.
Putin on pari vuotta pelannut tätä peliä, -
että se on rakentanut suhdetta sekä Teheraniin että Jerusalemiin.
Toisen koulukunnan mukaan nyt on aika valita, ja valinta on tehty.
Putin ei ole antisemiitti, eikä hän tahdo konfliktia Israelin kanssa, -
mutta jos Venäjän on valittava, se valitsee Iranin.
Toinen koulukunta pitää tätä konfliktia marginaalisena, -
ja antaisi Israelin tehdä mitä täytyy, -
kunhan se ei kerro sitä kansainväliselle medialle.
Itse uskon, että Kremlissä, ulkoministeriössä Smolenskin torilla -
ja yleisesikunnassa lopullista päätöstä ei ole vielä tehty.
Maantiede ratkaisee, kuten vanha sanonta kuuluu.
Syyria on Israelin naapurimaa, ja siksi sekä taakka että etu.
Israel ei voi jättää Syyriaa oman onnensa nojaan.
Iran tavoittelee pääsyä Välimerelle Syyrian ja Libanonin kautta, -
mutta sillä on monta muutakin toimintakenttää.
Venäjä käyttää nyt hyväkseen syyskuun 17. päivän tapausta, -
jossa syyrialaiset ampuivat alas venäläisen tiedustelukoneen.
Se muuten osoittaa, miten huonosti venäläiset ohjeistavat oppilaitaan.
Syyrialaisethan ovat venäläisten opettamia.
Venäjä on käyttänyt tapausta Israel-suhteensa kylmentämiseen.
Se oli tarkkaan harkittu veto.
Mutta kun Syyrian rauhanmallia ja vallanjakoa Assadin alaisuudessa -
aletaan toteuttaa, -
Venäjän on tultava toimeen Israelin, Syyrian naapurimaan, kanssa.
Yhdysvalloille Syyria on vain toinen puoli siitä alueesta, -
jonka Isis on yrittänyt valloittaa.
Sitä kiinnostaa myös Irak, mutta Venäjää ei.
Yhdysvallat on Israelin kumppani -
taistelussa Isisiä vastaan Syyriassa ja Irakissa, -
ja mikä tärkeämpää, Irania vastaan Syyriassa ja Irakissa.
Iranilaiset siirsivät ohjuksensa ja muut aseensa Irakin autiomaahan, -
jossa he luulivat niiden olevan Israelin ulottumattomissa.
Israel on kuitenkin koordinoinut toimintaansa Yhdysvaltojen kanssa, -
ja saanut luvan toimia siellä.
Israelilla ja USA:lla ei ole tähän mennessä ollut -
yhteisiä taisteluoperaatioita.
Julkisesti. ― Ei edes salaa.
Sekä Washington että Jerusalem ovat siitä ehdottomia.
Vastoin yleisiä uskomuksia sellaisia taisteluoperaatioita ei ole, -
joissa israelilaiset ja amerikkalaiset hyökkäisivät rinta rinnan.
Esikuntatasolla koordinointia on kuitenkin paljon.
Amerikkalaiset ovat myös antaneet Israelin toimia Irakissa, -
joka on heidän aluettaan.
Ilman amerikkalaisten lupaa Israel ei siellä toimisi.
Iran oli väärässä ajatellessaan, että koska Syyria on liian vaarallinen, -
se voisi toimia Israelia vastaan Irakissa.
Tohtori Boms, olette tutkinut Iranin kuljetusreittejä -
Irakin, Syyrian ja Libanonin läpi.
Miten tärkeä näyttämö Irak on Syyrian tapahtumien kannalta?
Irak pysyy tärkeänä näyttämönä samasta syystä kuin Syyria.
Iranin havittelema käytävä, niin sanottu "šiialainen puolikuu", -
Iranista useita maareittejä pitkin Irakin ja Syyrian kautta Libanoniin -
kuuluu erottamattomasti Iranin laajaan Lähi-idän strategiaan.
Se yrittää muodostaa itselleen suosiollisen akselin -
ja poliittisia liittoja.
Siinä se on onnistunut Libanonissa, -
jossa sen tukema terrorijärjestö on vahvempi kuin maan armeija, -
jonka pitäisi kontrolloida sitä.
Irakissa käydään samanlaista kamppailua -
Iranin tukemien aseryhmien -
ja Iranin vastustajien tukemien toimijoiden välillä.
Kuten Isis on osoittanut, kaikki on yhtä ja samaa näyttämöä.
Rajat on pyyhitty pois. Se on yhtenäinen ekosysteemi.
Venäjän ja Israelin koordinaatio on kestänyt näin kauan, -
ja luultavasti kestää jatkossakin, -
koska Venäjä ei oikeasti tarvitse Iranin vaikutusvaltaa Syyriassa.
Venäjä haluaa vakautta, ja se tietää, ettei Iranilla ole paljonkaan ystäviä.
Jos Iran yrittää epävakauttaa aluetta, -
Israelin täytyy reagoida siihen, kuten se on monesti tehnytkin.
Mitä enemmän Syyriassa on iranilaisia, -
sitä enemmän tätä tapahtuu.
Venäjä tarvitsee vakautta hyödyntääkseen sodan saavutuksia -
liittyen kaasuun, öljyyn, infra- struktuuriin ja jälleenrakentamiseen.
Vakaus on mahdotonta niin kauan kun Iran on siellä.
Mitä Venäjän ulkoministeri Lavrov tarkoittaa sanoessaan israelilaisille, -
että vaatimus iranilaisten poistamisesta Syyriasta -
on epärealistinen?
Sitäkö, että Venäjä haluaisi kyllä tehdä sen, -
mutta se ei nyt pysty siihen?
Vai sitä, että se ei halua potkia iranilaisia ulos kokonaan, -
vaan pitää heidät siellä, joskin heikkoina, -
koska Venäjällä ei ole riittäviä resursseja tilanteen hallitsemiseksi.
Uskon enemmän jälkimmäiseen selitykseen.
Mutta mitä tapahtuu seuraavaksi Venäjän ja Israelin suhteessa?
Sanooko Venäjä, että Israel saa hiljaa puolustaa etujaan, -
ja tässä kulkee punainen raja?
"Jos pysytte rajan sisällä, olemme kanssanne, -
mutta jos ylitätte rajan, kuten syyskuussa tapahtui, -
meidän on reagoitava siihen."
Toinen kysymys on, voidaanko punaisesta rajasta neuvotella.
Neuvottelut ovat nyt meneillään, ja odotamme tuloksia.
Kolmas, mutta ei vähäisin tekijä on Venäjän väestö.
Osa väestöstä on ylpeä siitä, että Putin on nostanut Venäjän jaloilleen, -
ja että Venäjä toimii taas kuin supervalta.
Miksei resursseja käytettäisi enemmän venäläisten hyvinvointiin -
ja Syyriaa jätettäisi omilleen?
"Voimme auttaa, mutta ei meidän tarvitse ratkaista kaikkia ongelmia."
Toinen näkemys on, -
että koska venäläiset ovat siellä, sinne pitää jäädä, -
kuten Sevastopoliin, Itä-Ukrainaan, Itä-Moldovaan ja Georgiaan.
Mitä Venäjä siis päättää tehdä?
Ehkä ensimmäistä kertaa tässä studiossa sanon: En tiedä.
Kommentoin sitä Israelin toivetta, -
että iranilaiset karkotettaisiin Syyriasta kokonaan.
Professori Hanin siteerasi -
ulkoministeri Lavrovia.
Ainakin toistaiseksi on sovittu -
joko 80 tai 100 kilometristä Israelin rajalta.
Israelilaisten ja venäläisten keskustelut paljastavat, -
miksi kiistellään 80 ja 100 kilometrin välillä.
Venäläiset vaativat, että Israelin raja on vuotta 1967 edeltänyt raja.
100 kilometriä lasketaan Genesaretinjärvestä, -
jossa raja kulki ennen kuuden päivän sotaa.
Israel vaatii rajaksi nykyistä rajaa.
Iran on siis toissijainen kysymys.
Neuvostoliitto ja nyt Venäjä on luvannut Syyrialle, -
että Golanista neuvotellaan "rauhaa maan vastineeksi" -mallin mukaan -
rauhanneuvottelujen alettua.
Se voi tapahtua vuoden tai viiden vuoden päästä -
tai määräämättömässä tulevaisuudessa.
Jos Venäjä saisi Golanin kukkulat Syyrialle, -
Syyria olisi niin kiitollinen, -
että Venäjän asema olisi siellä järkkymätön.
En usko Venäjän mitätöivän kaikki Putinin ja Netanjahun sopimukset.
Vain puoli vuotta sitten Venäjä ilmoitti jälleen, -
että Israelin sodanjälkeinen asutus otetaan huomioon, -
kun Golanin kukkuloista neuvotellaan.
En usko sen muuttuneen.
Vuonna 1975 Israel ja Egypti tekivät toisen väliaikaissopimuksen Siinaista.
Pääministeri Rabin pelkäsi, -
että siitä tulisi ennakkotapaus Golan-neuvotteluille.
Hän halusi presidentti Fordin lupaavan, -
ettei USA painostaisi Israelia siinä asiassa.
Ford lupasi antaa Israelin kannalle "suuren painoarvon".
Mitä se tarkoittaa?
"Otan huomioon kantanne, ja teen oman päätökseni."
Moskova ei ole Washington.
Kaukana siitä, sillä Venäjän talous yhtä pieni kuin Italian.
Texasin kokoinen. ― Texas on itse asiassa suurempi.
Ohjelma on lopuillaan. Saatte vielä sanoa loppukommenttinne -
ja arvioida lähitulevaisuutta. Tohtori Boms?
Sodassa on alkamassa uusi vaihe.
Syyrian kansannousu on päättynyt, ja Syyrian sota lähestyy loppuaan, -
mutta alueellinen sijaissota -
sekä Israelin ja Iranin sota -
ovat valitettavasti vasta alkamassa.
Kaikki se, mistä täällä on puhuttu, -
on mahdollista.
Alkuunpanijatkaan eivät tiedä, -
mikä on heidän toimintansa tulos.
Kaikki poliittiset osapuolet yrittävät määritellä -
punaisia ja vihreitä rajojaan.
Päätös tehdään luultavasti hyvin pian.
Kysyisin vielä teiltä, tohtori Boms, -
että jos Iran kokee olevansa selkä seinää vasten, -
hyökkääkö se Israelia vastaan Syyriasta käsin -
libanonilaisen Hizbollahin välityksellä -
ryhtyäkseen täysimittaiseen sotaan juutalaisvaltiota vastaan?
Se ei ole helppoa, -
mutta viime kuukausien puheet kolmannesta Libanonin sodasta -
ja toisesta rintamasta Syyriassa, -
liittyvät viime vuosien toimintaan Syyriassa, -
myös Israelin yli 200 ilmaiskuun iranilaiskohteita vastaan.
Syyriassa on 22 iranilaistukikohtaa, ja niitä rakennetaan myös Libanoniin.
Iran rakentaa sotavoimaa, jolla on vain yksi tarkoitus.
130 000 ohjusta on suunnattu kohti Israelia Libanonissa, -
ja nyt Hizbollah toimii Syyriassa.
Sitä skenaariota israelilaiset tietysti pelkäävät.
Toistaiseksi Israel on voittanut sodan Irania vastaan Syyriassa.
Mikään ei ole pysyvää, -
mutta tähän mennessä iranilaiset eivät ole onnistuneet -
linnoittautumaan Syyriaan Israelia vastaan.
Heidän tukikohtansa on tuhottu.
He saattavat yrittää järjestäytyä uudelleen, -
mutta he eivät ole uhka tällä hetkellä. Hizbollah kuitenkin on.
Pohjoisrintama ei väistämättä ole yhtenäinen.
Syyria ja Libanon eivät välttämättä muodosta Israelille yhtenäistä uhkaa.
Israelin pitää käsitellä niitä erikseen.
Syyria sinänsä ei ole nyt Israelille ongelma.
Venäjän läsnäolo voi olla vakauttava tekijä, -
kunhan iranilaisia ei olisi siellä.
Se rintama voi hyvinkin rauhoittua, jos iranilaiset saadaan ulos.
Olen samaa mieltä.
Israelilla ei ole ongelmia minkään muun kuin Iranin kanssa.
Jos Amirin skenaario toteutuisi, mikäpä sen parempi?
Mutta toteutuuko se?
Tässä kaikki tänään. Kiitos, tohtori Boms, Amir Oren ja professori Hanin!
Kiitos katsojillekin, näkemiin perjantaihin!
Suomennos: Hannele Lehtoranta