Tervetuloa Jerusalem studioon!
Israelin ja palestiinalaisten konfliktissa -
on kaksi vallitsevaa kilpailevaa narratiivia.
Israel puolustaa kansallisia turvallisuusetujaan, -
kun taas palestiinalaiset haluavat perustaa oman valtion -
ja palauttaa pakolaiset ja heidän jälkeläisensä Israeliin.
Lisäksi on olemassa sotaisampi palestiinalaiskertomus, -
joka kiistää Israelin olemassaolon oikeuden.
Tästä keskustelevat Elhanan Miller Lähi-idän foorumista, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja tohtori Roni Shaked Heprealaisen yliopiston Truman-instituutista.
Herra Oren, avaisitteko aiheen?
Kahden kilpailevan narratiivin sijaan -
on tosiaan käsiteltävä kolmea, -
koska palestiinalaisyhteisöjä on kaksi.
Länsirannalla on -
Fatahin johtama palestiinalaishallinto, -
ja Gazan kaistaletta hallitsee Hamas.
Hamasin narratiivi on sotaisampi.
Molempien puolten enemmistöt näyttävät maltillisilta -
ainakin suhteellisesti katsottuna.
Israelissakin on radikaaleja, mutta he ovat marginaalisia.
Palestiinalaisten enemmistö on Abbasin johtama palestiinalaishallinto.
Voivatko nämä kaksi kertomusta sovittaa yhteen?
Löytyykö niiden väliltä yhteisiä tekijöitä, -
ja olisiko suuri kompromissi mahdollinen?
Oslon prosessi perustui juuri siihen, -
että molempien leirien maltilliset pystyisivät kurottautumaan kuilun yli.
Viimeiset 25 vuotta eivät ole osoittaneet sitä todeksi, -
mutta molempien puolten maltilliset unelmoivat siitä edelleen.
Palestiinalaisten kansallisen liikkeen tragedia on se, -
ettei heillä ole koskaan ollut Altalena-tapausta.
Altalena-niminen laiva toi aseita -
Israelin valtiota edeltäville -
aseryhmille, -
ja Israelin uusi johto, Ben Gurion, tuhosi sen.
Palestiinalaiset ovat jakautuneet kahteen alueeseen, -
ja siksi kahta kilpailevaa eetosta, -
Hamasin vastarintaa ja palestiinalais- hallinnon valtiohanketta, -
ei voi sovittaa yhteen.
He ovat jumiutuneet siihen keskelle.
Puhuisin ensin siitä, mitä narratiivi tarkoittaa.
Se ei ole todellista historiaa, -
vaan kuvitteellista historiaa, -
joka palvelee tätä hetkeä -
ja kansan tulevaisuuden visiota.
Se on kertomus, joka antaa etniselle ryhmälle identiteetin.
Se on välttämätön jokaisen etnisen ryhmän tulevaisuudelle.
Konfliktit syttyvät nimenomaan narratiivien välisestä taistelusta.
Yksikään konflikti ei synny ilman kertomuksia, ei edes lastentarhassa.
Se on ongelman ydin.
Minusta narratiiveja on vain kaksi.
Palestiinalaisten peruskertomus on hyvin hallitseva kaikkialla, -
myös Hamasin parissa.
He uskovat omaan historiaansa ja oikeuteensa tähän maahan, -
ja taistelevat toisenlaista narratiivia vastaan.
Israelin narratiivi on tämän konfliktin syy.
Se kuuluu: "Palasimme kaikkien näiden vuosien jälkeen, -
koska Jumala on luvannut tämän maan meille."
Arkeologiakin valjastetaan sen narratiivin edistämiseen.
"Tässä ovat arkeologiset ja historialliset todisteet siitä, -
että tämä on meidän maamme."
Palestiinalaiset taas sanovat olevansa kanaanilaisia, -
jotka tulivat ennen israelilaisia.
"Sionistit ovat maahamme tunkeutuneita kolonialisteja."
"He varastivat maamme ja tulevaisuutemme."
Tämä on konfliktin syy.
Näiden narratiivien sovittaminen toisi rauhan, -
mutta en usko siihen niin kauan, -
kun uskonnollisilla on näin suuri osa tässä konfliktissa.
Tarkoitan sekä uskonnollisia juutalaisia -
että uskonnollisia palestiinalaismuslimeja.
Molemmat tekevät kaikkensa vahvistaakseen narratiiviaan.
Narratiivit eivät kuitenkaan ole mielikuvitusta, -
vaan ne pohjautuvat historiallisiin tosiasioihin.
Nämä kaksi narratiivia ovat kuitenkin törmäyskurssilla, -
ja seurauksena on konflikti, -
joka merkitsee toisinaan sotaa ja toisinaan diplomaattisempaa taistelua.
Kaksi erilaista narratiivia nousee nyt yhä selvemmin esiin.
Viittasitte siihen, -
että palestiinalaishallinto hallitsee palestiinalaisnarratiivia, -
mutta Hamashan voitti siellä vaalit 12 vuotta sitten julistaen, -
että he pitävät kiinni vastarinnasta Israelia vastaan.
Kommentoisin sitä, mitä Roni sanoi narratiivista.
Narratiivi on se kertomus, jonka ihminen kertoo itselleen.
Toiset tietysti kuuntelevat näitä kertomuksia.
Raamattu on sellainen kertomus.
Sen ei ole tarkoituskaan olla todenperäinen.
Siinä on monenlaisia legendoja ja saagoja, -
joista joillakin toki on historiallinen pohja.
Se ei välttämättä silti pidä sataprosenttisesti paikkansa.
Israelilaisten ja palestiinalaisten itselleen kertomat kertomukset -
ovat ristiriidassa.
Ei toista voi oikeuttaa sataprosenttisesti -
ja toista ei lainkaan.
Nyt tarvitaan valtiomiestaitoa löytämään käytännön toimintatavat -
narratiiveista huolimatta.
"Olette ehkä oikeassa, mutta yritetään eteenpäin, -
niin että tulevaisuuden sukupolvet voivat elää rinnakkain -
palaamatta jatkuvasti siihen, mitä tapahtui 2000 vuotta sitten -
tai 140 vuotta sitten."
Jos niin teemme, rauhaa ei tule koskaan.
Oslossa 25 vuotta sitten -
Rabin ja Arafat hahmottelivat vähittäistä prosessia, -
jossa osapuolet totuttelisivat, eivät vain toistensa narratiiveihin, -
vaan todellisiin ihmisiin, tapahtumiin ja käytännön elämään.
Se epäonnistui monessa mielessä.
Nyt ei ole aika syventyä siihen.
Se ei kuitenkaan ole vielä tuhoon tuomittu.
Se voidaan pelastaa, -
jos löytyy sellaiset keinot kuin vaikkapa Etelä-Afrikassa, -
eli jos menneisyyden epäoikeuden- mukaisuudet myönnetään, -
mutta nyt aletaan rakentaa yhteistä tulevaisuutta.
Kaksi kommenttia.
Itse pidän Raamattua sataprosenttisesti totena.
Se on uskon perusta, -
jonka monet arkeologiset todisteet myös vahvistavat.
Lisäksi pitää huomioida, -
että oikeudenmukaisuuden käsite riippuu näkökulmasta.
Herra Miller, mikä on näkemyksenne näistä ristiriitaisista narratiiveista?
Jatkan Amirin linjoilla.
Ne johtajat, jotka haluavat pysäyttää rauhanprosessin, -
pyrkivät pitämään kiinni narratiiveistaan, -
eivätkä etääntymään niistä.
Narratiiviin pitäytyminen merkitsee sitä, -
ettei toisen osapuolen kanssa voi tehdä sovintoa.
On eri asia tuntea toisen narratiivi kuin hyväksyä se.
Oslossa ei pyritty toisen osapuolen narratiivin hyväksymiseen, -
mutta nykyään toiselta vaaditaan -
oman narratiivin ja eetoksen hyväksymistä.
Se tehdään tarkoituksella prosessin pysäyttämiseksi.
Netanjahu vaatii palestiinalaisia -
tunnustamaan Israelin juutalaisvaltioksi, -
mutta sitä he eivät voi missään tapauksessa tehdä.
Israelilaisetkaan eivät voi tunnustaa vuoden 1948 vääryyksiä -
eivätkä pakolaisten paluuoikeutta.
Narratiiviin jumiutuminen estää edistymisen.
Tohtori Shaked, kysyisin palestiinalaisten narratiivista.
Se ei ole aivan yhtenäinen narratiivi, -
koska Hamasin ja Fatahin välillä on perustavanlaatuinen kiista.
Se jatkuu kiihkeänä, eikä näytä ratkeavan lähitulevaisuudessa.
Vai onko kyse vain valtataistelusta?
Kuten sanoin, -
Hamas, PLO ja kaikki palestiinalaiset niin Yhdysvalloissa, Egyptissä, -
Damaskoksessa kuin Länsirannallakin -
uskovat samaan narratiiviin.
Se on heidän identiteettinsä.
He eivät elä ilman sitä, ja se meidän on ymmärrettävä.
Palestiinalaisten kollektiivinen muisti on sidoksissa heidän narratiiviinsa, -
etenkin Nakbaan.
Nakba on avain palestiinalaisten käyttäytymisen ymmärtämiseen, -
samoin Naksa, jolloin muistetaan vuoden 1967 sotaa.
Se narratiivi yhdistää heitä.
Sitä oppikirjaa, jota Hamas käyttää Gazassa, -
käytetään myös Ramallassa ja Jerusalemissa.
Siinä on sama tarina juutalaisista, kolonialismista ja Nakbasta.
Hamasin ja palestiinalaishallinnon välillä ei ole mitään eroa.
He laulavat samoja lauluja.
He puhuvat samasta "paluuoikeudesta" -
ja käyttävät samaa Nakban narratiivia ja kollektiivista muistia -
tukeakseen Gazan mielenosoituksia.
Hamasilla ja Länsirannalla on sama narratiivi.
Mutta koska Hamas on sodassa Israelia vastaan, -
se tulee voimakkaammin esiin.
Länsirannalla ja Gazassa kerrotaan kuitenkin -
täysin samaa narratiivia.
Hetkinen, jos se on sama narratiivi...
Lisään vielä erään tärkeän seikan.
Molempien puolten poliitikot hyödyntävät näitä narratiiveja.
Poliittinen järjestelmä tietysti päättää opetusohjelmasta.
Kun Israelin itsenäisyyspäivästä käytetään -
arabian "katastrofia" tarkoittavaa nakba-sanaa, -
palestiinalaisten mieliin syöpyy se käsitys, -
että Israelin perustaminen vuonna 1948 oli katastrofi.
Voivatko palestiinalaiset ja Israel päästä sovintoon tältä pohjalta, -
vai pitäisikö heidän kääntyä kohti tulevaisuutta?
Pakolaisia on paljon, -
ja heillä on UNRWA, YK:n avustusjärjestö, -
joka käyttää palestiinalaisten narratiivia -
turvatakseen olemassaolonsa.
He todella uskovat paluuoikeuteensa kahden valtion mallissakin.
"Vaikka tehtäisiinkin poliittinen ratkaisu, -
meillä on oikeus palata maahamme."
He ovat vankasti sitä mieltä.
Tiedämme yksityiskohdat, mutta emme todella ymmärrä niitä.
He laulavat niitä lastentarhoissa -
ja opettavat niitä yläkouluissa.
Oletteko kuulleet, -
mitä Arab Idol -voittaja Muhammad Assaf laulaa?
Hän puhuu kofiyasta, paluuoikeuden sillasta -
ja paluusta rakentamaan koko Palestiinaa.
Laulut ja oppikirjat ovat paljon vahvempia kuin Netanjahu tai Abbas.
Heillä on avaimet vanhoihin taloihinsa.
Saamme jatkuvasti kuulla, että palestiinalaiset pyrkivät -
perustamaan valtion vuoden 1967 rajoille, -
mutta se näyttää jäävän vähemmistön kannaksi.
Yhä useammat, myös Abbasin poika, julistavat, -
että he eivät halua kahden valtion mallia, -
vaan yhden valtion kahdelle kansalle, -
oli se sitten Israel tai tulevaisuudessa palestiinalaisvaltio.
Käytännön narratiivissa puhutaan yhä enemmän -
vain yhdestä palestiinalaisvaltiosta, ei siis Israelin rinnalla.
Se voi olla epätoivon ilmaisu, -
mutta puhdasoppisuus ja politiikka ovat eri asioita.
Kun Menachem Begin johti pientä Herut-puoluetta, -
hänen symbolissaan kuvattiin Jordanjoen molemmat puolet.
Hänen narratiiviinsa kuului Jordanian saaminen Israelin haltuun.
Päästäkseen valtaan hänen piti tehdä kompromisseja.
Hän luopui tästä epäkäytännöllisestä unelmastaan.
Hän liittyi liberaalipuolueeseen -
ja nousi valtaan oltuaan 30 vuotta oppositiossa.
Sitten hän teki kompromissin Egyptin kanssa, -
vaikka hän aiemmin kannatti Siinain hallussapitoa.
Jasser Arafatkin aloitti maksimaalisella narratiivilla.
Maailmanpolitiikan realiteetit muuttivat sen.
Saadakseen jonkin verran tukea Yhdysvalloilta ja YK:lta -
hän kehitti uudenlaisen vaiheteorian.
"Tehkäämme kompromisseja Israelin kanssa, -
mutta vakuutan teille, että se on vain ensimmäinen vaihe."
Lopulta hän päätyi Israelin tunnustamiseen vuoden 1967 rajoilla.
Politiikassa, ei narratiivissa.
Niin, mutta politiikka ja narratiivi eivät käy samaa tahtia.
Palestiinalaisten olisi pitänyt jo vuonna 1947 -
tai edes vuonna 1967 -
tunnustaa Israel 1949―1967 rajoilla, -
kuten he tekivät 1980-luvulla.
Tuolloin Israelilla oli jo uusi visio, -
johon kuului vuonna 1967 valloitettujen alueiden asuttaminen.
Molempien puolten johtajilla ei ole koskaan ollut oikeaa hetkeä -
sopia kompromisseista ja rauhasta, niin kuin Begin ja Sadat tekivät.
Herra Miller, -
olette valmistumassa rabbiksi.
Israelin valtiohan on perustettu osaksi raamatulliselle pohjalle.
Se on yksi juutalaisvaltion ydinperiaatteista.
Miten Israel voisi luopua Juudeasta ja Samariasta?
Aluetta sanotaan Länsirannaksi, koska Jordanin laaksokin kuuluu siihen.
Laaksohan ei kuulu Juudeaan eikä Samariaan.
Juudea ja Samaria ovat kuitenkin osa sitä perustaa, -
jolle Israelin valtio on alun alkaenkin rakennettu.
Suurin osa israelilaisista ei usko, -
että heidän oikeutensa maahan -
perustuu kirjaimellisesti Raamattuun.
Sionismin alkuajoista lähtien -
Jumalan lupausta tärkeämpiä ovat olleet historialliset siteet -
ja kaipaus takaisin tähän maahan.
Jos suurin osa juutalaisista uskoisivat Jumalan lupaukseen, -
alueesta olisi todella vaikea luopua.
Netanjahukin vetoaa enemmän turvallisuuteen -
kuin Raamattuun.
Turvallisuusriskeillä on israelilaisiin suurin vaikutus.
Sitä pragmatismia, josta Amir puhui, on vihdoin nähtävissä Hamasissakin.
Haastattelin hiljattain vanhaa Hamas-johtajaa Husam Badrania.
Hän sanoi, etteivät he poikkea paljonkaan Israelin oikeistosta.
Molemmilla on utopia koko maan saamisesta.
On toisaalta lopullinen visio, ja toisaalta realiteetit.
Siksi he tunnustivat Israelin vuoden 1967 rajoilla.
Se ei ole täydellinen eikä sydämellinen tunnustus, -
mutta reaalipolitiikka ja utopia ovat alkaneet erottua toisistaan.
Narratiivit ovat utopiaa, mutta reaalipolitiikkaa voidaan silti tehdä.
Tohtori Shaked, jatkavatko narratiivit yhä törmäyskurssilla -
vai onko tästä tilanteesta ulospääsyä?
Uskonnollisten aaltojen takia -
kahden narratiivin taistelu -
valitettavasti jatkuu.
Narratiivien sota on yhtä vaarallista kuin aseellinen sota.
Narratiivit eivät ole staattisia. Ne muuttuvat.
Begin muutti sitä, samoin Arafat.
Narratiivit muuttuvat poliittisten tarpeiden mukaan.
Niitä rakennetaan yhä uudestaan.
Konfliktien aikana -
narratiiveja ei todellakaan jätetä käyttämättä.
Niitä käytetään molemmilla puolilla poliittisen aseman vahvistamiseksi.
Israelin puolella -
narratiivi on hyvin vahva.
1980-luvulla eräät historioitsijat yrittivät tosin muuttaa -
Nakban narratiivia, -
Avi Shleim, ja Benny Morris, joka on muuttanut mieltään.
Palestiinalaisten puolella narratiivi on hallitseva.
Palestiinalaiset ovat siitä hyvin yksimielisiä.
Sitä on vaikea muuttaa.
Niin kauan, kun konflikti jatkuu, -
kun yhteisymmärrystä ei ole, eikä tilannetta yritetä muuttaa, -
se narratiivi on hyvin vaarallinen.
Keskustelisin narratiivin toisesta puolesta, -
siitä, että Hamas on yhä tärkein tekijä palestiinalaisvaaleissa -
mitä tulee palestiinalaisten tulevaisuuden visioon.
Hamasilla on vankka Muslimi- veljeskuntaan pohjautuva usko.
Se on palestiinalaisten narratiivia globaalimpi narratiivi.
Miten pitkälle ne ovat kietoutuneet yhteen?
Israelissa on poliittinen iskulause: "Vain Likud voi".
Vain oikeistoblokki voi tehdä myönnytyksen, -
johon väestö suostuu.
Se merkitsee, että siitä on taisteltu, -
ja tämä oli parasta, -
mitä voitiin saavuttaa.
Samoin Hamas pystyy myönnytyksiin, joihin Fatah ei pysty -
Hamasin vastarinta-ideologian ansiosta.
Sama koskee Hizbollahia.
Jos he lopulta päättävät tehdä niin, siihen suostutaan.
Israelilaiset ja palestiinalaiset ovat kuin kaksi skorpionia pullossa.
Jos he jäävät omilleen, kompromisseja ei voi tehdä -
maantieteellisistä, väestöllisistä ja uskonnollisista syistä.
Jos amerikkalaiset, ja ehkä muutkin, menevät väliin, toivoa on hieman.
Supervallat menivät aikoinaan Israelin ja Egyptin väliin, -
kun vaarana oli supervaltojen yhteenotto Lähi-idässä.
Niin kauan kun Israelin ja palestiinalaisten konflikti -
ei vaaranna muita valtoja, sen annetaan ainakin kyteä.
Ne eivät halua täysimittaista sotaa, -
mutta ne menevät väliin vasta kun niiden edut vaarantuvat, -
ja ne voivat pakottaa osapuolet ratkaisuun.
Kysyitte Hamasista osana laajempaa Muslimiveljeskuntaa.
Muslimiveljeskunta on heikentynyt arabimaailmassa viime vuosina.
Se on kasvattanut Hamasin pragmaattisuuden mahdollisuutta -
ainakin lähitulevaisuudessa.
Hamas on kuitenkin osoittanut myös riippumattomuutta -
alueellisista liittoutumista.
Siihen vaikuttaa tietysti islamilainen ideologia, -
jonka mukaan islamin pitää hallita politiikkaa.
Hamasia ei kuitenkaan sido esimerkiksi Mursin vangitseminen.
Hamas joutuu vain sopeutumaan siihen toistaiseksi.
Riittääkö se Israelille, se on toinen kysymys.
Keskipitkän ajan sopimuksista tulee joskus pysyviä.
Valitettavasti aika on vähissä.
Hamas ja palestiinalaishallinto ovat poliittisia liikkeitä.
Niillä ei ole mitään tekemistä narratiivin kanssa.
Narratiivi on kansalla, kansan kollektiivisessa muistissa.
Se on kansan tulevaisuutta.
Poliittiset puolueet voivat käyttää narratiivia, -
vahvistaa tai heikentää sitä, -
mutta ne eivät voi muuttaa eivätkä hävittää sitä.
Ne ovat kuitenkin palestiinalaisten suurimmat puolueet.
Palestiinalaisten narratiivi pitää Hamasin ratkaisua ainoana oikeana.
Ei! Poliittinen ratkaisu on mahdollista löytää, -
mutta narratiiviin ratkaisua ei ole.
Narratiivi on sotaa oikeudenmukaisuudesta.
Jos palestiinalaiset haluavat yhdistää israelilaiset, -
heidän kannattaa vaatia paluuoikeutta, -
koska siihen eivät suostu maltillisetkaan israelilaiset.
Päätekstin lisäksi narratiivissa on sivuhuomautuksia, -
kuten se, että saamme aina vankimme takaisin.
Se tilanne kestää vielä pitkään.
Kiitos, Elhanan Miller, Amir Oren ja tohtori Roni Shaked!
Kiitos katsojillekin, näkemiin tiistaihin!
Suomennos: Hannele Lehtoranta