Tervetuloa Jerusalem studioon!
Syyrian ilmatorjuntaohjukset -
ampuivat alas venäläisen tiedustelukoneen -
Israelin tehtyä ilmaiskun iranilaiskohteisiin Syyriassa 17.9.
Israel toivoi, ettei Jerusalemin ja Moskovan suhde kärsisi merkittävästi -
tästä yksittäistapauksesta, -
mutta Venäjän puolustusministeriö torjui Israelin selitykset -
ja alkoi siirtää edistyksellisempää S-300-torjuntajärjestelmää Syyriaan.
Onko edessä tosiaan Venäjän ja Israelin välienselvittely Syyriassa?
Ja jos on, kumpi sen voittaa?
Tästä keskustelevat -
professori Zeev Hanin, Venäjän ja Lähi-idän asiantuntija -
Bar Ilanin ja Arielin yliopistoista, -
reservin everstiluutnantti Reuven Ben Shalom, -
kulttuuristrategi ja Jerusalem Postin kolumnisti, -
sekä Avi Melamed, Inside the Middle East -instituutin johtaja.
Tervetuloa!
Professori Hanin, -
miksi venäläiset ovat näin vihaisia lähes kolmen viikon jälkeenkin?
Syitä voidaan keksiä kolme -
venäläisjohtajien puheista päätellen.
Yksi selitys on, -
että kun israelilaisdelegaatio selitti tapahtumat Moskovassa, -
se oli niin vakuuttavaa ja selvää, -
ettei venäläisille jäänyt mitään liikkumavaraa.
Heidän piti joko niellä se ja menettää kasvonsa, -
tai kiistää se kokonaan.
He ovat suuttuneet israelilaisille totuuden kertomisesta.
Toinen selitys on, -
että venäläiset suunnittelivat tapauksen itse -
päästäkseen Moskovan ja Jerusalemin välisistä sopimuksista -
ja rajoittaa Israelin toimintaa Syyriassa -
varsinkin toimittaakseen S-300:n ja muita puolustusaseita -
venäläis-, iranilais- ja syyrialaisjoukoille Syyriaan.
Kolmas selitys on, ettei Venäjä suunnitellut sitä, -
mutta se käyttää nyt tilannetta hyväkseen.
Itse uskon eniten ensimmäiseen selitykseen.
Eversti Ben Shalom, olemme usein kuulleet uutisista, -
että Venäjä myy Iranille, Syyrialle tai Turkille -
edistyksellisiä S-300- ja S-400-ilmatorjuntajärjestelmiä.
Natolla on niille omat lempinimensä.
S-200, joka nyt ampui alas venäläiskoneen, -
on Naton sanastossa SA-5 Gammon.
Olette entinen Israelin ilmavoimien lentäjä.
Miten suurta pelkoa nuo järjestelmät herättivät niiden tullessa Lähi-itään?
Se on jatkuvaa vuoropeliä.
Toinen puoli saa uutta tekniikkaa, -
ja me kehitämme siihen vastineen.
Israel on aina askeleen edellä.
Uusi tekniikka tulee näyttämölle vasta kun tunnemme sen -
ja olemme jo integroineet sen tuntemuksen järjestelmiimme.
Kaikki israelilaiskoneet tunnistavat sen siis välittömästi -
ja tietävät mitä tehdä sen torjumiseksi tai välttämiseksi.
Jokainen järjestelmä oli tullessaan huipputasoa, myös SA-5.
Liittyessäni ilmavoimiin vuonna 1986 puhuimme juuri siitä järjestelmästä, -
koska se otettiin käyttöön vuoden 1979 tienoilla.
Se on yhä yksi edistyksellisimpiä laukaisualustoja.
Ei sitä voi sivuuttaa olankohautuksella.
Se on kuitenkin vain yksi monista haasteista, -
joihin olemme aina menestyksekkäästi vastanneet -
sekä teknisellä että operatiivisella tasolla.
Avi Melamed, -
Aikoinaan Israelin ilmavoimat ja tiedusteluyhteisö seurasivat -
uusien MiG- ja Suhoi-hävittäjien tuloa Syyriaan, -
MiG-15, MiG-17, MiG-19, MiG-21, MiG-23.
Aina pelättiin, -
että uusi hävittäjä osoittautuisi paremmaksi kuin amerikkalainen, -
johon Israel oli lisännyt parannuksia ja oman elektroniikan.
Samoin ilmatorjuntajärjestelmien kohdalla.
Kyse ei kuitenkaan ole vain sotateknologiasta.
Tiedämme, millaisia vaikutuksia ilmatorjuntajärjestelmillä on ollut -
vuodesta 1960 lähtien, -
jolloin Francis Gary Powersin U-2-lentokone pudotettiin SA-2:lla.
Samoin Israelin näännytyssodassa ja jom kippur -sodassa.
Reuvenin mainitsema SA-5 tuli vuonna 1983 vastauksena siihen, -
että Israel oli onnistunut tuhoamaan aiemmat neuvostoliittolaismallit.
Se toimi pelotteena Israelin hyökkäykselle Syyriaan.
Millaisia poliittisia ulottuvuuksia on nykyisillä ilmatorjuntajärjestelmillä?
Tosiasia on joka tapauksessa se, -
ettei Israel muuta strategiaansa Iranin läsnäoloa kohtaan Syyriassa.
Israel on tehnyt selväksi, -
ettei se siedä iranilaisten -
sotilaallista läsnäoloa Syyriassa.
Ei myöskään Iranin sijaisten, kuten Irakin šiiamilitioiden, -
Hizbollahin, afganistanilaisten ja pakistanilaisten.
Jos sitä ei hoideta nyt, -
seurauksena on valtava yhteenotto tulevaisuudessa.
Israel ottaa sen vakavasti, kuten pitääkin.
Sitä paitsi, Putin kuuntelee Israelin viestejä ja intressejä.
Teknologisiin yksityiskohtiin menemättä sanoisin, -
että Israel pitäytyy selvässä strategiassaan.
Professori Hanin, -
Kylmän sodan huippuvuosina Curtis LeMayn aikaan -
Yhdysvaltojen strategisten ilmavoimien iskulause oli: -
"Rauha on ammattimme."
Se mainitaan myös Tohtori Outolempi -elokuvassa.
Se, mitä Avi Melamed sanoi, osoittaa, -
että välttääkseen sotaa Hizbollahia vastaan -
Israel on valmis menemään lähes sodan partaalle Syyriassa -
ehkä Venäjän mukana ollessa.
Israel yrittää estää täsmäaseiden kuljetuksen, -
tai niiden tarvikkeiden, joilla ohjuksia muutetaan täsmäaseiksi, -
Iranista Libanoniin Syyrian kautta.
Eivätkö venäläiset ymmärrä sitä?
Venäläiset ymmärtävät sen täydellisesti.
Sehän on ollut Putinin ja Netanjahun yhteisymmärryksen perusta -
parin viime vuoden ajan.
Viime tapaamisesta julkaistujen tietojen perusteella -
he ovat jopa laajentaneet sopimuksiaan.
Venäläiset sanoivat, etteivät he voi vaikuttaa iranilaisiin Syyriassa.
He eivät edes halua ajaa iranilaisia Syyriasta.
He ymmärtävät silti näkökantamme.
He sulkevat silmänsä, jotta saamme tehdä mitä turvallisuutemme vaatii.
Pari viikkoa sitten, juuri ennen venäläiskoneen tapausta, -
israelilaismedia haastatteli Venäjän uutta suurlähettilästä.
Se julkaistiin myös Jerusalem Postissa.
Etenkin venäjänkieliselle israelilaismedialle hän korosti, -
että Venäjä antaa Israelin tehdä sen, mitä tarvitaan.
Peli ei ole välttämättä muuttunut.
Kuten muutkin jo sanoivat, -
Venäjä suhtautuu vakavasti Israelin pyyntöihin,
mutta ei siksi, että se haluaisi suosia Israelia.
Se ymmärtää, että jos Israelin on pakko tehdä jotain Syyriassa, -
mikään venäläinen puolustusjärjestelmä, kuten S-300, -
ei sitä pystyisi estämään.
Sekä Venäjän että Israelin intressi oli kuitenkin se, -
ettei Israelin ilmavoimat joutuisi voittamaan S-300:a.
Siitä tulisi tavallaan kahden ilmavoimien yhteenotto.
Viimeksi niin tapahtui vuonna 1982.
Se ei ollut kovin miellyttävää -
Venäjän ilmavoimien ja puolustusjärjestelmien kannalta.
Se oli myös huonoa mainosta Venäjän asemyynnille.
Nyt sen viennistä vain 6 prosenttia on asevientiä.
Puolet siitä suuntautuu Lähi-itään.
Se olisi siis Venäjälle epäedullista.
Toisaalta, viimeisimmissä mielipidekyselyissä ilmenee, -
että Putinin kannatus on laskussa.
Monet hallitsevan puolueen kuvernööriehdokkaista -
ovat hävinneet vaaleissa.
Venäjän käyttäytymistä tässä diplomaattisessa kriisissä -
ovat kritisoineet sekä liberaalivasemmisto että äärioikeisto.
He sanovat, että "uskollinen ystävihollisemme", eli Israel, -
ei koskaan pystyisi tekemään sitä, mitä se tekee, -
jos Venäjä olisi oikeasti vahva.
Siksikin Putinin pitäisi esiintyä vahvana.
Eversti Ben Shalom, -
miten merkittävänä Israelin puolustusviranomaiset pitävät -
Venäjän meritukikohtia Latakiassa ja Tartusissa Syyrian rannikolla -
ja Khmeimimin ilmatukikohtaa samassa provinssissa?
Ovatko ne este Israelin ilmavoimille -
sen suunnitellessa lentoja Välimeren yllä -
tai Libanonin tai Syyrian suuntaan?
Nythän suurin osa ammuksista laukaistaan etäältä.
Israelin näkökulmasta Venäjä dominoi Syyriaa.
Kolme vuotta sitten maahan vyöryi Venäjän vaikuttava sotakoneisto.
Strategisten seikkojen ohella on huomioitava Venäjän menetykset.
15 venäläistä on palannut ruumispusseissa.
Se on henkilökohtainenkin asia.
Syyria on tämän supervallan hallinnassa, -
ja arvostamme läheistä dialogia ja koordinointia sen kanssa.
Ilman sitä meidän olisi vaikea toimia.
Syyriassa on jo S-300.
Ei se ole uusi asia.
Uusia järjestelmiä käyttäisivät luultavasti syyrialaiset.
Se ei tarkoittaisi suurta muutosta. Määrä vain hieman kasvaa.
Ne kattaisivat koko maan ja Välimeren rannikkoalueet.
Venäläisten kova peli on yllättänyt meidät.
Mitä tapahtuisi, jos he sanoisivat: "Ette saa enää lentää Syyriassa!"
Tai se voisi sanoa diplomaattisemmin: -
"Kaikkien osapuolten on annettava Syyrian elpyä.
Kunnioittakaa sen suvereniteettia!"
Mitä silloin tekisimme?
Kuten kollega sanoi, linjamme on ollut niin selvä, -
ettei siitä voi enää perääntyä.
Israelin on muutettava retoriikkaansa.
Se on ollut liian äänekästä, avointa ja monisanaista.
Puhumme liikaa siitä, mitä teemme.
Asiat on hoidettava hiljaisemmin.
Ei niin, että F-35 heiluttelee siipiään Syyriassa -
ja pian sen jälkeen Facebookissa.
Puolustusministeri Avigdor Lieberman paljasti, -
mitä hän oli keskustellut Venäjän puolustusministeri Shoigun kanssa.
Sen ydin oli, että Israel saa tehdä sen, mitä sen pitää.
Meidän pitää olla vaatimattomampia Venäjän kanssa.
Hiljaisempia ja kunnioittavampia. Pelata psykologista peliä.
Ammattisotilaallisesta näkökulmasta tiedämme, -
että jos kahdet joukot, jotka eivät liity orgaanisesti yhteen, -
tekevät yhteistyötä sotaoperaatiossa, virheitä sattuu omissakin joukoissa.
Venäläisillä on kaukovaroitusjärjestelmä -
ja kuuma linja -
Khmeimin lentotukikohdan ja Israelin ilmavoimien päämajan välillä.
He eivät kuitenkaan varoittaneet tiedustelukonettaan ajoissa.
Tai sitten ohjeita ei annettu riittävän nopeasti.
Selvästikään he eivät olleet yhteydessä -
syyrialaiseen ilmatorjuntajärjestelmään.
Syyrialaiset eivät tienneet varoa, etteivät he ampuisi venäläiskonetta.
Miten se on mahdollista?
Puolustusjärjestelmää käytettiin epäammattimaisesti.
He ampuivat taivaalle umpimähkään.
Venäjä ei pysty myöntämään, -
että sen arvoisa isäntämaa möhli pahan kerran.
Siksi tämä on enimmäkseen psykologista peliä.
Israel toimi juuri niin kuin pitää.
Israelin ilmavoimien komentaja kenraali Norkin esittää -
vain raakaa dataa siitä, mitä tarkalleen tapahtui.
Puhelinkeskustelu käytiin 12 minuuttia ennen iskua, -
aivan kuten aina viimeisten kolmen vuoden aikana.
Syyrialaisten hutilointi on saattanut Israelin näihin vaikeuksiin.
Venäjä hyödyntää sitä nyt tavoitteidensa edistämiseksi.
Venäläislähteiden mukaan kyseessä oli väärinkäsitys.
Kun israelilaiseversti käski tulkkinsa, nuoren naisluutnantin, -
kertomaan "pohjoisen operaatiosta" vastinparilleen venäjäksi, -
venäläiset luulivat jostain syystä, että tarkoitetaan Idlibin aluetta, -
eli Pohjois-Syyriaa, eikä aluetta Israelista pohjoiseen.
Siksi tämä tiedustelukonekin kutsuttiin pois Idlibin alueelta.
Sitten selvisi, että Israel iskikin Länsi-Syyriassa.
Tällaisia kommentteja kuullessa ihmetyttää, -
miksi Moskovasta tulee kahdenlaisia viestejä.
Putin yrittää maltillisesti rauhoitella tilannetta sanoen, -
että se oli vain onneton tapahtumaketju, -
ja kaikki jatkuu kuten ennenkin -
Israelin esitettyä suruvalittelunsa.
Israel ei suinkaan pyytänyt anteeksi vaan esitti suruvalittelunsa.
Se ei ottanut siitä vastuuta.
Samassa kaupungissa -
puolustusministeri Shoigu ja pääesikunnan puhemies puhuvat -
hyvin sotaisasti Israelia vastaan.
Israelilla ei voi enää olla yhtenäistä Venäjä-linjaa, -
vaan sen on huomioitava Venäjän eri voimat -
aivan kuin Washingtonissa.
Se on uutta, eikö olekin?
Vastaus on yksinkertainen, mutta samalla mutkikas.
Puhuessaan Israelille Venäjä puhui samalla myös Lähi-idälle, -
varsinkin iranilaisille ja Assadille.
Venäjän kahdenlaiset puheet tietysti hämmentävät, -
mutta meidän on paneuduttava -
Syyrian tapahtumiin.
Syyrian tilanne on kutkuttava.
On ironista, mutta ei yllättävää, -
että mitä enemmän Assad palauttaa Syyriaa hallintaansa, -
sitä enemmän Assadin, Putinin ja Iranin liittouma rakoilee.
Tilanne on pulmallinen.
Putin ja iranilaiset tarvitsevat Assadia -
saadakseen legitimiteetin Syyriassa.
Hehän taistelevat Syyriassa "terroria" vastaan.
Putin haluaa iranilaisten olevan tarpeeksi vahvoja likaisiin töihin, -
ettei venäläissotilaita tarvitsisi vaarantaa, -
mutta ei niin vahvoja, että he dominoisivat Syyriaa.
Iranilaiset haluavat Venäjän suojaavan Assadia.
Ilman sitä suojaa Assad ei olisi selvinnyt.
Nyt Putin haluaa korjata sadon -
Syyriaan kylvämistään investoinneista -
ja laajentaa vaikutusvaltaansa Lähi-idässä.
Hän yrittää tehdä asekauppoja Egyptin ja Jordanian kanssa.
Hän ei halua joutua noloon tilanteeseen.
Hän pyrkii myös jonkinlaiseen järjestelyyn, -
jossa huomioidaan Venäjän ja USA:n suuri peli Itä-Euroopassa.
Mutta eikö kyse ole prioriteeteista?
Putinin uskotaan nyt tarvitsevan iranilaisia -
Syyrian vakauttamiseksi -
ja "rauhanomaisen ratkaisun" toteuttamiseksi, -
jotta oppositio luovuttaisi ja tulisi ehkä mukaan vallanjakoon.
Sitten hänen puolestaan iranilaiset saadaan häätää Syyriasta.
Pystyykö Assad kuitenkaan selviämään sen jälkeenkään -
ilman iranilaisten tukea?
Voiko iranilaisten läsnäolo jatkua rajattomasti?
Iranilaiset haluaisivat tietysti jäädä Syyriaan.
Iranin puolustusministeri kiirehti Syyriaan pari viikkoa sitten -
sopimaan Assadin kanssa Iranin läsnäolon vakauttamisesta Syyriassa.
Syyriassa on kuitenkin muitakin toimijoita.
Assad on niistä vähäisin.
Venäjä ja Turkki ovat tärkeämpiä.
Pohjoisesta, tarkoitan nyt todellakin Idlibiä, -
on tullut Turkin protektoraatti.
Etelästä on tullut pitkälti Israelin, USA:n ja Jordanian protektoraatti.
Koillisosa on kurdien protektoraatti.
Kokonaiskuvaa tarkastellessa on kysyttävä, -
kuka on alakynnessä ja kellä on yliote?
Assad on joukon pohjalla, kaikkein heikoin.
Seuraavana hänen yläpuolellaan ovat yllättäen iranilaiset.
Sitten Turkki, sitten Putin, ja ylimpänä Yhdysvallat.
Entä Israel? ― Yhdysvaltojen rinnalla.
Iranilla on eräs heikko kortti, jota se käyttää niin hyvin kuin voi.
Syyriasta puhuttaessa on aina huomioitava Irak -
ja tietyssä määrin myös Libanon.
Niitä ei voi erottaa toisistaan.
2019 on käänteentekevä vuosi.
Professori Hanin, -
tätä tapausta seuranneessa keskustelussa -
Venäjä on syyttänyt Israelia kiittämättömäksi siitä kaikesta, -
mitä Venäjä on tehnyt sen puolesta.
"Suostuimme siihen, että iranilaiset ovat sadan kilometrin päässä rajalta."
"Perustimme Israelin valtion ja annoimme teille aseita.
Olemme hyviä ystäviä."
Kommentoin hieman sitä, -
mitä Reuven sanoi.
Hän sanoi epäsuorasti, -
ettei Israelin hallitus ole toiminut -
tarpeeksi varovasti ja hiljaa.
Periaatteessa se on kuitenkin ollut riittävän hiljainen ja kiitollinen.
Esimerkkinä siitä on se, -
ettei Israelin versiota, eli kenraali Norkinin asiakirjoja, ole julkaistu.
Kaksi päivää kului, kuin kaikki olisi ennallaan.
Sitten Israelia kritisoitiin ankarasti.
Joku puolustusministeriössä ehkä ymmärsi, -
että jos Israelin versio hyväksyttäisiin epäsuorasti ja hiljaa -
Venäjän yleisessä mielipiteessä, -
se merkitsisi vaikeuksia niille puolustusministeriön viranomaisille, -
jotka ovat neuvoneet syyrialaisia.
Siksi israelilaisten pitäisi puhua avoimemmin tässä tapauksessa.
Varsinkin kaikkien näiden antisemitismiraporttien jälkeen.
Aika on lähes lopussa.
Ennustaisitteko vielä, mitä tapahtuu seuraavan kerran, -
kun Israel kuulee taas uudesta iranilaiskuljetuksesta Libanoniin?
Sen pitää päättää, iskeäkö vai ei, -
ja iskeäkö ilmasta käsin vai muulla tavoin.
Mitä Israel tekee, ja miten Venäjä reagoi?
Israel jatkaa kuten ennenkin.
Venäjä ei tee vastaiskua, ellei kyseessä ole todella suuri katastrofi.
Uskon Venäjän antavan julistuksen -
Syyrian suvereniteetin kunnioittamisesta.
Toivon kuitenkin, että jatkossakin varastot räjähtävät salaperäisesti, -
ja vain ulkomaiset lähteet pitävät Israelia iskun tekijänä.
Silloinhan Israelin ei pitäisi koordinoida Venäjän kanssa, -
koska jos Venäjä ei tiedä siitä eikä varoita syyrialaisia etukäteen, -
silloin Venäjää ei voi syyttää sen sallimisesta.
Venäjän kanssa täytyy välttää yhteenottoja -
ja kunnioittaa sitä kumppanina.
Tämä diplomaattinen kriisi menee pian ohi.
Israelin toiminta vaikeutuu, -
mutta uskon Venäjän ymmärtävän, ettei Israelilla ole vaihtoehtoja.
Kriisi menee ohi, ja elämä jatkuu? ― Jossain vaiheessa kyllä.
Kiitos, professori Hanin, eversti Ben Shalom ja herra Melamed!
Näkemiin tiistaihin!
Suomennos: Hannele Lehtoranta