Tervetuloa Jerusalem studioon!
Jonathan palaa pian.
Tällä viikolla alkaa uusi vuosi -
heprealaisessa kalenterissa.
Nyt on aika tehdä katsaus Israelin strategisiin näkymiin.
Tästä keskustelevat -
reservin everstiluutnantti Reuven Ben Shalom, -
kulttuuristrategi ja Jerusalem Postin kolumnisti, -
Paula Slier, TV7:n analyytikko, -
sekä tohtori Eran Lerman -
Jerusalemin strategiainstituutista ja Shalemin akatemiasta.
Eversti Ben Shalom, Israel pitää itseään alueellisena supervaltana.
Sen toimintaa rajoittavat kuitenkin sitäkin suuremmat vallat, -
kuten Yhdysvallat ja viime aikoina myös Venäjä.
Millainen asema Israelilla oikeasti on Lähi-idän asetelmissa?
Israel ei ole supervalta, ei edes alueellinen suurvalta, -
vaan pieni maa, -
joka sattuu olemaan hyvin vahva -
supervallan, Yhdysvaltojen, tuella.
Israelin puolustusvoimien strategiassakin -
Yhdysvaltojen tuki on puolustuksemme selkäranka.
Tuo strateginen liitto on tärkeä näkökohta.
Lisäksi Venäjä kuuntelee Israelia.
Venäjällä on nyt hallitseva asema Lähi-idässä.
Israelilla ei ole nyt eksistentiaalista uhkaa.
Tässä asemassa Israelia pitää pelätä ja kunnioittaa.
Meidän ei tule pitää Lähi-itää vihollisalueena, -
sillä ympärillämme on paljon kumppaneita ja liittolaisia.
Mahdollisuuksia on paljon, ja käymme hyvää dialogia.
Israelissa puhutaan herkästi "strategiasta",
vaikka keskusteltaisiin vain siitä, -
mikä kukkula on korkein.
Mikä on Israelin perusstrategia, tai yleisstrategia?
Mihin Israel pyrkii käyttäessään armeijaansa ja muita voimiaan?
Emme tiedä. Sitä ei ole kirjattu minnekään.
Paras dokumentti on puolustusvoimien strategia, -
joka on vain osa Israelin yleisstrategiaa.
Puolustusvoimat on hiljattain päivittänyt tuota dokumenttia, -
jossa se kuvaa näkemyksiään ja haasteitaan taistelukentällä.
Nyt heprealaisen uuden vuoden alkaessa teemme taas sen virheen, -
että puhumme tulevan vuoden tavoitteistamme.
Yllättääkö Trump rauhansuunnitelmallaan? Enpä usko.
Ei kannattaisi edes puhua vuodesta, vaan 10 tai 50 vuodesta.
Strategiamme on jatkaa unelmamme toteuttamista, -
paluuta maahamme ja kotimaan rakentamista.
Emme tahdo vain olla olemassa, vaan kukoistaa ja olla valo kansoille.
Samanlainen visio oli Israelin perustajillakin, -
mutta he halusivat myös naapurien hyväksynnän, -
siis arabimaiden.
Sen sijaan palestiinalaisia ei tuolloin pidetty merkittävänä tekijänä.
Paula Slier, tultuanne Israeliin olette perehtynyt Lähi-itään.
Mihin strategiaan Israelin sotilaallinen strategia pohjautuu?
Mihin Israel mielestänne pyrkii?
Kuten Reuven sanoi, -
Israelin alkuperäinen strategia on vahvan valtion perustaminen.
Nyt se on vahva valtio.
Sen jälkeen tavoitteena on ollut ystävyys arabimaiden kanssa.
Valitettavasti rajanaapurit ovat vihollismaita, -
mutta konflikteja ei ole ollut paljon.
Kuitenkin nykyään -
Israelin ja arabimaiden liittosuhteet ovat lisääntymässä.
Israelilla on ystävälliset välit -
Persianlahden maiden, Jordanian ja Egyptin kanssa.
Israelin asema on siis vahvistumassa arabimaailmassa.
Israelin ja Saudi-Arabian suhde on avoin salaisuus.
Israel käyttää sitä arkkivihollistaan Irania vastaan.
Se on taitavasti nostanut Iranin valtavaksi uhaksi -
Saudi-Arabian ja Yhdysvaltojen silmissä.
Tohtori Lerman, lordi Palmerstonin vanhan sanonnan mukaan -
pysyviä liittolaisuuksia ei ole, mutta ei myöskään pysyviä intressejä.
Se näyttää pätevän Israelinkin kohdalla.
Iran oli ennen Israelin parhaita liittolaisia.
Samoin Turkki.
Nyt molemmat ovat vihamielisiä Israelia kohtaan.
Kehen Israel voi luottaa pitkällä tähtäimellä?
Yhdysvallat on enemmän kuin strateginen liittolainen.
Maiden suhde on erikoislaatuinen.
Kyse ei ole vain yhteisistä eduista, -
vaan Israelin identiteetistä -
ja amerikkalaisten perimmäisestä itsekäsityksestä.
Kuunnellessani erästä televisioevankelistaa -
minulta meni hetki tajuta, että puhuessaan "Israelin lapsista" -
hän tarkoitti amerikkalaisia, ei meitä.
Senaattori McCainin hautajaisissakin mainittiin useasti -
"vuorella loistava kaupunki", Jerusalem, uskonnolliseen sävyyn.
Asiassa on sitäkin syvällisempiä piirteitä.
Kun puhutaan yleisestä strategiasta, ajatellaan usein vihollista.
Kun USA:n hallinto toisen maailmansodan jälkeen -
muodosteli patoamisstrategiaansa, -
sillä oli mielessään tietty vihollinen.
Israelin vihollinen oli ennen arabinationalismi.
Se oli Lähi-idän liikkeellepaneva voima, -
jonka tavoite oli Israelin tuhoaminen.
Gamal Abdel Nasser.
Baath-puolue ja niin edelleen.
Sen suhteen tilanteemme on muuttunut.
Egypti on suuressa määrin meidän puolellamme -
Lähi-idän valtatasapainossa.
Meillä on kuitenkin vihollinen: -
monimuotoinen islamilainen totalitarismi, ei siis islam uskontona.
Kehotan aina israelilaisia torjumaan sen länsimaisen käsityksen, -
että vihollinen on itse islam.
Se on sen moderni poliittinen kieroutuma.
Kaikki totalitarismin muodot, ruskea, punainen tai musta, -
voidaan voittaa, mutta ne ovat vihollisia.
Yleisstrategia on heikentää ja lopulta voittaa se vihollinen.
Se on synnyttänyt Lähi-idän nykyiset liittojärjestelmät.
Kreikka ja Kypros ovat liittyneet Lähi-idän liittojärjestelmään, -
koska Turkkia hallitsee islamistinen hallinto, -
jossa on yhä enemmän totalitarismin sävyjä.
Iran on islamilainen totalitarismi.
Kolmas on Isis, joka on yhä vaarallinen.
Näitä kaikkia kolmea vastaan -
Israelin on valmistauduttava taistelemaan tarvittaessa.
Reuven, mikä arvo rauhalla on Israelin strategiassa?
Minkä hinnan Israel on valmis maksamaan rauhasta?
Sehän ei alkanut vuonna 1967.
Jo 1950-luvulla keskusteltiin -
arabimaiden rauhansopimuksista Israelin kanssa, -
jos Israel luovuttaa puolet Genesaretista tai osia Negevistä.
David Ben Gurion torjui ne ehdotukset viisaasti.
Viimeisten 51 vuoden aikana aluekysymykset ovat koskeneet -
Israelin kuuden päivän sodassa valloittamia alueita.
On tehtävä ero Israelin naapurimaiden ja palestiinalaisten välille.
Palestiinalaiskysymystä on lähes mahdoton ratkaista.
Israelin eri puolueilla on siitä erilaisia näkemyksiä.
Näemme todellisuuden täysin eri tavoin.
Monen mielestä alueiden pitäminen merkitsee yhden valtion mallia -
ja sen myötä Israelin tuhoa.
Oikeistopuolueet haluavat puolestaan odottaa 10―20 vuotta, -
kunnes UNRWA lopetetaan, eikä "pakolaisia" enää ole.
He saavat jonkinlaisen autonomian, ja asia on kunnossa.
Se on valtava juopa Israelin yhteiskunnassa.
Lapsuudessani Israel tietysti unelmoi ja taisteli rauhasta.
Nykyään emme edes usko, että konflikti päättyy elinaikanamme.
Sitä ihmettä ei tapahdu, että palestiinalaiset yhtäkkiä sanoisivat: -
"Olette oikeassa. Te voititte. Menemme Jordaniaan."
Strategiamme on enemmän vakauden ja hiljaisuuden hakemista.
Arabit sanovat sitä hudnaksi.
Se on rauhallinen jakso ennen seuraavaa yhteenottoa.
Konfliktin ratkaisuun en usko.
Ulkoisesti se ei haittaa, koska meillä ei ole kiistoja naapureidemme kanssa.
Hizbollah tuhoaa Libanonia kuvitteellisella konfliktilla, -
vaikka meillä ei ole aluevaatimuksia eikä muitakaan kiistoja.
Syyria saattaa unelmoida Golanista, -
mutta se ei saa takaisin tuota lyhyen aikaa pitämäänsä aluetta.
Pääongelma on palestiinalaiset.
Mielestäni meidän on pyrittävä jonkinlaiseen järjestelyyn, -
koska nykytilanne ei voi jatkua.
Paula, vaaleilla valittu hallitus edustaa legitiimisti kansan tahtoa.
Israelissa politiikan ja linjanvedon välillä on kuitenkin jännitteitä.
Mitä mieltä olette?
Lisäisin palestiinalaisista sen, -
että heidän mielestään Israel ei pyri vakavissaan rauhaan.
He pelkäävät Trumpin valmistelevan salaa sopimusta, -
jossa vain Gazasta tehdään palestiinalaisvaltio, ei Länsirannasta.
He pelkäävät myös, -
että jos Yhdysvallat lopettaa UNRWAn rahoittamisen, -
jolloin UNRWA pitäisi lakkauttaa, -
palestiinalaispakolaisten ongelma poistuisi pöydältä.
Se on yksi heidän kulmakivistään rauhanneuvotteluissa.
He ovat siis pettyneitä -
ja kokevat rauhansopimuksen mahdollisuuden vain pienenevän.
Kysyitte politiikan ja linjanvedon suhteesta.
Sekin kysymys jakaa Israelin yhteiskuntaa.
Monen mielestä merkittävää vasemmistoa ei enää ole.
Israelilaiset ovat oikeistolaistuneet.
Usein huomautetaan, että hallitus on oikeistolaisempi kuin koskaan.
Politiikka heijastaa väestön oikeistolaistumista, -
ja siksi kummallakaan puolella ei enää uskota, -
että jotain voitaisiin saavuttaa palestiinalaiskysymyksessä.
Mainitsitte YK:n avustusjärjestö UNRWAn -
ja palestiinalaispakolaisten kysymyksen.
Lähi-idän ulkopuolella ei ymmärretä, -
että sadat tuhannet, ehkä miljoonat, pakolaiset ja heidän jälkeläisensä -
Israelia ympäröivissä maissa, Länsirannalla ja Gazassa -
ovat tärkeitä palestiinalaisjohdon tukijoita, -
joita ilman se ei voisi allekirjoittaa sopimusta Israelin kanssa.
Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Israelissa johtajat ovat tottuneet -
työskentelemään vastinpariensa kanssa siinä käsityksessä, -
että jos he saavuttavat sopimuksen, se voidaan allekirjoittaa.
Niin ei ole palestiinalaisyhteiskunnassa, -
koska myös sen diasporan on allekirjoitettava dokumentti.
Jos pakolaiset jätetään ulkopuolelle, he torpedoivat sopimuksen.
Tohtori Lerman, siirrytään toiseen aiheeseen, -
kolmannen kehän maihin, jotka eivät rajoitu Israeliin.
Israelissa oli se käsitys, että rajanaapureiden taholta, -
Egyptin, Jordanian, Syyrian ja Libanonin, -
Israelilla on invaasion uhka, -
mutta Israelkin voi vastaavasti uhata niitä.
Se voi hyökätä niiden pääkaupunkeihin, -
kaataa niiden hallinnon ja tehdä muuta vahinkoa.
On kuitenkin kaksi merkittävää maata, Irak ja Iran, -
ja tiettyyn aikaan myös Libya, -
jotka kokivat olevansa turvassa Israelin vastatoimilta -
niiden etäisyyden vuoksi.
Irak ei allekirjoittanut aseleposopimusta vuonna 1949, -
vaikka se oli lähettänyt joukkoja Israeliin.
Miten Israel käsittelee näitä uhkia strategiassaan?
Ne voivat käyttää vain ohjuksia.
Oletettavasti Irakin ja Iranin ilmavoimien kyky tunkeutua -
miehitetyillä koneilla Israelin ilmatilaan on olematon.
Kyse on siis ohjusten uhasta.
Israel kehittää jatkuvasti ohjustorjuntaansa.
Sen valtavat kehitysharppaukset ovat mullistaneet tilanteen.
Israelin teknologia on jo mahdottomuuden rajoilla, -
ja sitä on testattu taistelussakin.
Luoti osuu luotiin.
USA:n ulkoministeri Weinberger ei voinut kuvitellakaan -
lähestyessään Israelia strategisen puolustusaloitteen tiimoilta -
Reaganin hallinnon aikaan, -
että Israel testaisi ensimmäisenä maailmassa -
käyttöönotettua järjestelmää taistelussa.
Se on jo tehnyt suuren vaikutuksen.
Israelilla on monikerroksinen puolustusjärjestelmä -
pitkänmatkan uhkia vastaan.
Ensinnäkin Israelilla on hyvä siviilipuolustus.
Väestösuojat minimoivat siviiliuhreja.
Sitten on aktiivinen puolustus ja kyky tuhota tulen lähteet.
Israel pystyy myös vastaiskuun, -
jonka tuho on paljon suurempi kuin vihollisen iskusta saama hyöty.
Tietysti jos tämä tapahtuisi ydinsodassa Irania vastaan, -
yhtälö muuttuisi, koska siinä emme voi ottaa lainkaan riskejä.
99 prosentin varmuus ei riitä.
Israel on toinen ase sellaista vastaan.
Se on odotusten madaltaminen.
Israel on joutunut Scud-ohjusten pommittamaksi vuonna 1991 -
ja kestänyt muita hyökkäyksiä.
Väestö on tottunut niihin.
Hälytykset ja ohjukset eivät aiheuta sokkia.
Ohjushyökkäyksiä ei tietenkään haluta Tel Aviviin, -
mutta väestö ei joudu kauhun valtaan.
Vuonna 1991 väestö kärsi hyökkäyksistä, -
mutta sen taustalla oli Shamirin viisas päätös, -
vastoin hänen oman leirinsä ja puolustusministerinsä kantaa, -
olla tekemättä mitään.
Se oli strategisesti viisasta, mutta Israelin väestölle hermostuttavaa.
Väestön kestokyvylle on tärkeää, -
että oma hallinto panee hyökkääjän maksamaan teoistaan.
Siksi Roosevelt teki -
sotilaallisesti merkityksettömän Doolittlen iskun -
Pearl Harborin jälkeen.
Siksi väestön sietokyky oli erilainen Gazan hyökätessä vuonna 2014.
Israelilaiset tiesivät, että vastapuoli joutui iskujen kohteeksi.
Eversti Ben Shalom oli helikopterissaan -
valmiina vastaiskuun, joka ei toteutunut.
Joidenkin mukaan Israelin olisi pitänyt noudattaa periaatteitaan, -
kuin Kanadan ratsupoliisin, joka "saa aina rosvon kiinni".
Israelin pitäisi aina iskeä takaisin, vaikka se hyödyttäisi vastustajaa.
Mitä mieltä olette?
Teillä on hyvät lähteet.
Odotimme tosiaan jo kiitoradalla.
Valmiudet on olemassa.
Kyse on vain niiden käyttöönotosta.
Iranin suhteen Israel hokee, että kaikki vaihtoehdot ovat pöydällä.
Maallikot ihmettelevät sitä, koska Iran on niin kaukana.
Se on tietysti haaste. Israel on pieni maa.
Montako hävittäjää meillä on? Joitakin satoja?
Strategiset valmiutemme ovat tietysti paljon sitä laajemmat.
IAI:n ja Rafaelin sivuilla on tullut yhä enemmän aseistusta myyntiin.
Israelilaiset valmistavat ja myyvät niitä ympäri maailman.
Meillä on siis itselläkin vastaavia.
Sitä paitsi Yhdysvallat tuo lisää valmiuksia sodan aikana.
Kahden vuoden välein -
2000 amerikkalaista tulee harjoituksiin Israeliin -
lisäämään valmiuksiamme omalla huipputeknologiallaan.
Ne ovat maailman parhaita torjuntamenetelmiä.
Moshe Dajan sanoi aikoinaan: -
"Emme halua amerikkalaispoikien kuolevan puolestamme."
Ei heidän olekaan tarkoitus taistella eturintamalla, -
mutta he tulevat kyllä puolustamaan Israelia.
Viholliset tietävät, että täällä on parituhatta amerikkalaista, -
joten heidän kannattaa harkita iskujaan tarkkaan.
Eran sanoi, -
että ohjukset ovat lähes ainut kaukana olevien maiden taistelukeino.
Niillä on kuitenkin sijaistaistelijoita, -
jotka toimivat Israeliin rajoittuvilla alueilla.
Miten Israel vastaa siihen?
Vuosia sitten Israelilla ajateltiin olevan omat paikallisongelmansa, -
tämä tai tuo terrorijärjestö, -
mutta lopultakin maailma on tajunnut, että pääongelma on Iran.
Se on levittäytynyt Jemenistä Libanoniin.
Se käyttää Hamasia ja Hizbollahia etuvartionaan.
Sen on helppo aktivoida ne ja vedellä naruista tarvittaessa.
Israel on aina tajunnut sen ja yrittänyt selittää sitä muille.
Viime vuosina Iran on levittäytynyt Syyriaan -
ja pyrkinyt haastamaan Israelia sotilaallisesti sieltä käsin.
Vasta nyt Israelin johto on paljastanut, miten laajasti se on vastannut siihen.
Me israelilaisupseerit olemme itsekin ihmeissämme.
Iranin valmiudet on eliminoitu yksi toisensa jälkeen sadoilla iskuilla.
Jokaiseen haasteeseen on vastattu.
Tiedustelu on ollut uskomatonta, ja koko infrastruktuuri on tuhottu.
En halua kuulostaa ylimieliseltä, vaikka olenkin.
Iranilaiset arvioivat tilannetta tarkkaan, -
ja he ovat varmasti järkyttyneitä Israelin valmiuksien tasosta ja siitä, -
että heidän valmiutensa on tuhottu yksi toisensa jälkeen.
Uskon heidän perääntyneen suunnitelmistaan.
Israel on valmis kaikkeen, -
myös sotaan itse "käärmeenpäätä" vastaan, -
kuten israelilaisministeri Naftali Bennett sanoo.
Reuven mainitsi, että Israel on myöntänyt tehneensä 200 iskua -
viimeisten 18 kuukauden aikana.
Israelilla ei ole tapana puhua siitä.
Se ei välttämättä kiistä iskuja, -
mutta se ei puhu niistä ääneen päin vihollisten naamaa.
Lisääkö vai vähentääkö se Israelin pelotetta, -
että toinen puoli tietää Israelin iskevän, mutta Israel vaikenee?
Se lisää pelotetta.
Se on viesti Teheranille, -
joka valvoo sijaistaistelijoitaan.
Viime viikkoina ja kuukausina -
on tehty paljon iskuja.
Se liittyy siihen, että Syyrian sodan uskotaan hiipuvan.
Israel ei voi tehdä tällaisia ilmaiskuja, kun sota on ohi.
Silloin sen pitää oikeuttaa iskunsa tarkemmin.
Israelia tietysti huolettaa Iranin linnoittautuminen Syyriaan.
Se on tärkeä asia Syyrian tulevaisuutta ajatellen.
Assadin armeija on heikentynyt huomattavasti sodan aikana.
Se ei ole uhka Israelille, vaan iranilaiset, -
ja mahdollisesti Hizbollah, mutta se ei jää Syyriaan.
Se palaa Libanoniin.
Kuten sanoitte, Libanon on kaaoksessa.
Voidaan kysyä, onko Israelin ja Libanonin konflikti edes mahdollinen.
Päätetään tämä ajatuksia herättävä keskustelu -
yhteen yhteiseen kysymykseen -
Israelin strategian taustalla olevasta perusolettamuksesta.
Onko aika Israelin puolella vai ei? Eran Lerman?
Hyvin perusteltujen arvioiden pohjalta sanoisin, -
että aika on Israelin puolella.
Iran kärsii takaiskusta.
Hizbollah valmistautuu aikaan, -
jolloin Iran ei voi enää rahoittaa sitä.
Siksi se rosvoaa Libanonin taloutta.
Syyriassa Israel on saanut Venäjän vakuuttuneeksi.
200 iskun yksi tavoite oli näyttää Moskovalle, -
mitä Israel voi tehdä sen suojatille, jos se ei ole varovainen.
Voimme turvallisin mielin suunnata katseemme vuoteen 5779.
Heprealaisen kalenterin mukaan.
Olen samaa mieltä Israelin asemasta Lähi-idässä, -
mutta kansainvälisesti tilanne on toinen.
En halua antaa liikaa painoarvoa BDS:n kaltaiselle liikkeelle, -
mutta Israelin eristyneisyys kasvaa.
Kyse on Israelin imagosta.
Vaikka USA:n presidentti tukee Israelia, ja suhde Venäjään on hyvä, -
Israel on menettämässä ystäviä.
Siksi Netanjahu on kääntänyt katseensa itään ja Afrikkaan.
Israelia painostetaan kansainvälisellä näyttämöllä entistäkin enemmän.
Eversti Ben Shalom, onko trendi positiivinen vai negatiivinen?
Tilanne on parempi kuin koskaan, mutta en silti ole siihen tyytyväinen.
Haastajiemme täytyy ymmärtää, että mitä enemmän aikaa kuluu, -
sitä enemmän he häviävät ja me voitamme.
Kun näemme seuraavan kerran, aika on taas tehnyt työtään puolestamme.
Kiitos, eversti Ben Shalom, Paula Slier ja eversti Lerman!
Näkemiin Jerusalemista ensi perjantaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10177 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta