Tere tulemast saatesse!
Jonathan on tööreisil ja naaseb pea.
Iisrael ei saaks kunagi
võistelda naabritega relvade ja vägede hulga üle,
nii keskendub ta kvalitatiivsele paremusele.
Kas see veel eksisteerib või on edumaa kahanemas,
kuigi uuendatakse õhujõude, luuret ja kübervalmidusi?
Sellest vestlevad
dr Eran Lerman, Jerusalemma Strateegiauuringute Instituudist
ja Shalemi Akadeemiast,
TV7 analüütik Paula Slier
ja kolonelleitnant reservis Reuven Ben Shalom,
kultuurianalüütik ja Jerusalem Posti kolumnist.
Kolonel Lerman, sest doktoritiitli kõrval on teil ka see auaste,
eksisteerib selline müüt,
et Iisraeli armeel on alati olnud kvalitatiivne edumaa
võrreldes ümbritsevate maade ja rühmituste armeedega.
On see tõsi või on see vaid psühholoogiline sõjapidamine
heidutuse tekitamiseks?
Heidutus põhineb tõesti Iisraeli kindlatel valmidustel.
Neid on viimastel aastatel hangitud
erilisel meetodil,
mida kindral Eizenkot nimetab "sõdadevaheliseks kampaaniaks",
mabam heebreakeelsete algustähtede järgi.
See tähendab selget paremust luures ja õhujõududes.
Eizenkot on Iisraeli Kaitsejõudude peastaabiülem.
Jah, praegune ja peagi lahkuv peastaabiülem,
kes on jätnud tugeva jälje kaitsejõudude mõtlemisse.
Maismaasõda on teine asi.
2006. a piiratud operatsioonid
ja kolm Gaza sõda, kus kahes oli maismaalahinguid
ja ühes maismaasõja oht,
on tekitanud küsimusi, kas kaitsejõud on endisel tasemel.
Hassan Nasrallah on irvitanud,
et ehk on meie sõdurid kartma löönud,
ja pole enam valmis elu ohverdama.
Viisin ema hiljuti Palmachi kokkutulekule,
kus kohtusime ka teiega.
1947.-1948. a Iseseisvussõjas oli Iisraelil eksistentsiaalne oht.
Olime nurka surutud ja võitlesime ellujäämise eest.
Iisraellaste ohverdamisvalmidus oli piiritu.
Nasrallah eksib.
Me ei karda, vaid oleme nii heal positsioonil,
et võime valida meetmed,
mis ei ohusta asjata inimelusid.
Meil on paremus luures ja tehnoloogias.
Kui oleme kord uuesti nurka surutud, küll see võitlusvaim tuleb.
Paula Slier,
dr Lerman on teeninud ohvitserina luurejõududes
ning tunneb Iisraeli vaenlasi ja liitlasi.
Teil on siiski olnud võimalus reisida mööda Lähis-Ida,
ka kohtades, mis iisraellastele keelatud on.
Kas see nägemus on tuttav ka teisel pool?
On küll, peetud vestluste põhjal.
Kõik teavad seda avalikku saladust,
et Iisraelil on tuumavalmidus.
Teine heidutus on õhujõud.
Iisraelil on olnud paremus õhus alates 1960. aastaist.
See, kes õhus valitseb, valitseb kõikjal.
Iisraelil on ka väga tugevad raketivalmidused.
Kirjeldasite tabavalt Iisraeli sõdurite mainet maismaalahinguis.
Eriti palestiinlastele meeldib esitleda videoid
nutvatest Iisraeli sõduritest,
väites, et Iisraeli võitlejad pole endised.
Sellist arusaama olen kohanud tihti.
Lähis-Ida koalitsioonid vahelduvad ja käimas on mitmeid.
Küsimusele, kas Iisrael on veel sõjaline jõud, on juba vastatud.
See asi ei tundu muutuvat.
Iisraeli põhivalmidused on
kübersfäär, luure ja õhujõud, inglise keeles CIA.
Endise õhujõudude piloodina oskate eristada müüte reaalsusest.
Kas Iisraeli piloodid on tõesti nii head?
Teema on nii mitmetahuline,
et seda on peaaegu võimatu käsitleda.
Rääkisite Iisraeli Õhujõududest,
kuid lendame ju USA lennukitega
ja see on üks põhjus meie õhuparemusele.
Kas meie lendajad on maailma parimad?
Meil läheb hästi, vähemalt rahvusvahelistel õppustel.
Sõdades oleme alati võitnud 90―1 või 90―0.
On huvitav,
et enamik lende tehakse tänapäeval ilma piloodita.
Trend on üha rohkem automaatika suunas.
2018.a ei tohiks enam keskenduda üksikute sõdurite meeleolule,
vaid kõikide ühistele ponnistustele.
Viimased 20 aastat
on Iisraeli strateegia olnud kõikehõlmav paremus.
See on õnnestunud eriti kübersõjas ja luures.
Iisraeli märkimisväärseim valmidus, mis meie vaenlased purustab,
on luure.
Viimastel dekaadidel on õhujõud palganud ka naisi
pilootideks ja droonijuhtideks.
Kas see on mõjutanud õhujõudude kvaliteeti ja valmidust?
Naiste integreerimine lahinguvägedesse ja õhujõududesse
on täiesti läbipaistev.
Mul on endal on äärmuslikud vaated maavägede suhtes,
sest meeste ja naiste vahel on vaieldamatud füüsilised erinevused.
Lennuki kokpitis need rolli ei mängi.
Teised erinevused on vaid kultuurilised.
Näiteks on räägitud naiste vangi sattumisest.
Tänapäeval on kõik siiski võrdsed.
Õhujõududes pole mingit probleemi.
Eran Lerman, kvantitatiivse paremuse mõiste
pärineb vist iidsetest sõjateooriatest,
mille väitel ründajail peaks olema 3-1 vastu eelisseis
kaitsepositsioonil olija suhtes.
See näib siiski kuuluvat tankirünnakute ajastusse.
Nüüd on meil vastas Hamasi ja Hezbollah sarnased ühendused,
kes tulistavad rakette tagala pihta.
Kas tankide ja divisjonide lugemine on endiselt tähtis?
Minu nägemus phõineb Iisraeli Kaitsejõudude doktriinil,
kuigi Iisraelil pole rahvuslikku kaitsedoktriini.
Õpetan Tel Avivi Ülikoolis seminari nimega
"Iisraeli kaitsedoktriin - ükssarvikute bioloogia",
sest kumbagi ei eksisteeri.
Kaitsejõududel siiski on doktriin.
Meie reaalsus jagatakse kolme ossa.
Üks neist on rahu ja stabiilsus ehk tavapärased operatsioonid,
teine on sõda ja kolmas on sõdadevaheline tegevus.
Kui satume täieulatuslikku sõtta Hezbollah' vastu,
kes võib kaasata Iraani väed ja Süüria armee,
on maaoperatsioonid sama tähtsad.
Tankimanöövrid ja suur tulejõud sügaval vaenlase territooriumil
võtavad vaenlaselt lähteruumi.
Seda püütakse saavutada nüüd palju kiiremini kui 2006. a.
Sama käib Gaza kohta.
Hamasi juht Gazas Sinwar ähvardas,
et "Tel Avivi sajab rakette kuus kuud."
Tal veab, kui ta siis veel elus on.
Kui iisraellased räägivad vägede kvaliteedist,
siis millise osa kvaliteet on tähtsaim, kas juhtladviku,
käsuliinide ja -mehhanismide
või sõjameeste, seersantide ja allohvitseride oma?
Paljud iisraellased on päeval tsiviilisikud ja öösel reservistid
või tavasõdurid.
Iisraelis uudiseid kajastades puudutab mind alati see,
et kasvõi ühe sõja kaotamine tähendaks Iisraeli riigi lõppu.
Seepärast valmistuvad iisraellased võitlema elu eest.
Sellist suhtumist araabiamaailmas ei kohta.
Olen küsitlenud näiteks Hezbollah' võitlejaid Süürias.
Nad räägivad, et haarasid kogemustesaamise võimalusest,
et hiljem Liibanonis Iisraeli vastu sõdida.
Nad peavad Süüria sõda väljaõppevõimaluseks.
Nad ei võitle elu eest.
See erineb oluliselt sellest, kuidas iisraellased oma armeed kogevad.
Kaalukausil on Iisraeli olemasolu.
Sellist pühendumust pole ma kohanud
palestiinlaste ja araablaste seas.
Kas see puudutab ka Iisraeli järelvalvet Läänekaldal?
Kui küsin palestiinlaste arvamusi
Iisraeli sõdurite kohta Läänekaldal,
väidavad nad, et Iisrael kasutab kõiki provokatsioone
oma sõjaliste meetodite testimiseks.
Iisraellased muidugi eitavad seda.
Reuven, millist tähtsust omab tehnoloogia?
Viimastel aastatel on tehnoloogia suurte hüpetega arenenud.
Kas see areng on tõstnud araablased ja Iraani lähemale Iisraeli tasandile,
või on need vaid kasvatanud lõhet Iisraeli ja selle vaenlaste vahel?
Iisraeli mentaliteeti kuulub jutt sõdureist eesliinil.
Meil on tähtis neid austada ja tänada.
Vajame igaüht, kes relva kandes rindele läheb.
Meie eelisseis põhineb muidugi tehnoloogial.
Kübervalmidused on isegi superriigi tasemel,
ja ma ei ütle seda kerglaselt.
President Clinton arvab oma romaanis sama.
Meie juhid arvavad seda ja ma usun neid.
Küberkaitse- ja eriti küberrünnakuvalmidus
on purustav.
Inimesed isegi ei mõista, kuidas tehisintellekt luuresse on integreeritud
Läänekaldal hoitakse ära terroriakte enne nende algamist
tehisintellekti analüüside abil.
See on suur hüpe edasi.
Need pole enam eraldiseisvad platvormid,
vaid kõik vaatavad sama kolmemõõtmelist pilti.
Mere- ja õhujõud näevad samu piksleid.
Tehnoloogia on võitlustandril suure murrangu teinud.
Ometi peab sõdur ikka minema ja alasid vallutama.
Kui nuppu vajutades saab hävitada
kogu Iraani tuumainfrastruktuuri,
miks on Iisrael nii mures ümbritsevate sündmuste pärast?
Poliitiline debatt Iisraelis peegeldab just seda küsimust.
Teised räägivad kasvavatest ohtudest.
Peaminister teatas äsja kaitseeelarve suurendamisest.
Poliitiliste vastaste sõnul teeb ta seda poliitilistel põhjustel.
"Riigid lagunevad meie ümber ja armeed ei ohusta meid enam.
ISIS on hävitatud ja oleme teinud sadu õhurünnakuid iraanlaste vastu.
Ohud on tegelikult vähenemas."
Minu meelest ohud kasvavad.
Ehitame oma kaitset kiht kihi haaval
nii füüsiliste raketisüsteemide kui kübervalmidustega.
See kõik on tähtis. Ma ei langetaks veel relvi.
1970. aastate lõpust alates
on üha rohkem araabiamaid mõõdukateks kuulutatud
ja ühinenud USA leeriga pärast NSVL-i leerist lahkumist.
Eriti pärast Yom Kippuri sõda,
kui Egiptus, Saudi Araabia ja teised Pärsia lahe maad leeri vahetasid.
Iisrael on nõudnud, et USA tarniks neisse riikidesse
madalama taseme versioone Iisraeli saadud relvadest,
näiteks kunagised F-15 hävitajad ja täna F-35 hävitajad.
Kas see on vältimatu?
See pole üksnes Iisraeli nõue,
vaid see on kirjutatud ka USA seadusse.
See ei johtu üksnes Iisraeli nõudest.
See põhineb USA enda arusaamadel.
Täna on mitmetel araabiamaadel sama arusaam.
Iisraeli sõjaline edumaa, kvalitatiivne, kui mitte kvantitatiivne,
on tähtis, kogu Lähis-Ida stabiliseeriv faktor.
Toon ühe näite.
See, et Jordaania võib tegutseda
USA juhitud koalitsiooni operatiivkeskusena
ISISe või teiste vastu,
johtub sellest, et Jordaania ei pea kartma oma eksistentsi pärast.
Iisrael on talle toeks.
Ta ei pea Iisraeli ohuks pidama.
Ta on otsekui Iisraeli kaitsekihis.
Nüüd, kui Iraani revolutsioonirežiimil
on Lähis-Idas ambitsioonikaid eesmärke,
on Iisraeli sõjaline valmidus
USA ja paljude teiste Lähis-Ida maade huvides.
Iisraeli kvalitatiivne eelisseis on endiselt tähtis mõiste.
Seda saab teostada madalama taseme versioonidega
araabiamaadele antavast relvastusest
või Iisraeli valmiduste tõstmisega kõrgeimale tipptasemele.
Täna kasutatakse pigem viimast moodust.
Oleme olnud vastu USA relvatehingutele araabiamaadega
alates 1981. a AWACS-i tehinguist.
Kaotasime napilt, kuid võtsime õppust,
et see enam kunagi ei korduks.
Teatud tegevusmeetodid on nüüd tavaliseks saanud.
Iisrael saab tavaliselt parima USA pakutud platvormi,
millele Iisrael lisab seejärel oma elektroonika,
mida ei tunne isegi ameeriklased.
See töötab F-16 ja F-15 hävitajais, kuid mitte F-35 hävitajais,
mille süsteem on integreeritud.
Iisrael osaleb selle ehitamises. Selle tiivad tehakse siin.
Araabia armeedel on lisaks logistika- ja ülalpidamisprobleeme.
Saudid ja teised sõltuvad ettevõtjaist
ja teistest välismaalastest.
Paula Slier,
kas Iisraeli ja tema vaenlaste lahinguarusaamad erinevad?
Näiteks Hamasile ja Hezbollah'le piisab viigist.
Kui lahing kestab üle nädala, võivad nad öelda, et võitsid,
sest Iisrael on pidanud võitlema ja tsiviilelanikke evakueerima.
Tel Avivis kõlas õhuhäire ja Ben Gurioni lennujaam suleti.
Kas see ei tähendanud,
et Iisrael ei suutnud oma kvalitatiivset paremust
paremaks plaaniks villida?
Samal teemal vaieldakse Iisraelis.
Gaza sõda kordub
iga mõne aasta tagant.
Mõnede arvates
oleks Iisrael pidanud jätkama
ja Hamasi minema pühkima.
Iisrael peab siiski arvestama rahvusvahelise üldsuse arvamusega.
Viimased Gaza sõjad on kahjustanud Iisraeli mainet.
Minu meelest on Iisrael kaotamas oma usutavust
ja tema tegevusmeetodeid kritiseeritakse üha karmimalt.
See perspektiiv on alati iga operatsiooni osa.
Selle suhtes, kas Iisrael lõetab liiga vara või mitte,
on alati eriarvamusi.
Palestiinlaste meelest on Iisrael alati liiga kaua
ja neid sõdu ei tohiks üldse olla.
Reuven, tahaksin vestelda inimohvreist,
eriti rahuaegsetel õppustel.
Varem kaotasid õhujõud õppustel
ca 20 lennukit aastas.
Enamasti hukkusid ka meeskonnad.
See on peaagu võluväel muutunud.
Viimaste kümnendite juhtumid on dramaatiliselt vähenenud.
Kas see peegeldab kvaliteeti, mida Iisrael taotleb
ja kas see häirib õhujõudude tegevusvõimet sõjas,
sest ta ei harjuta realistlikult?
See on delikaatne teema.
Püüame vahel oma sitkust hinnata.
See on tähtis vastupidavuse osa.
Ameeriklased võivad teha rünnaku
näiteks Iraaki
ja naasta kümne surnukehaga ja see on OK.
Meie seda teha ei saa.
Peaksime muidugi sama professionaalsed olema.
Viimase Gaza sõja kaotused olid Iisraelile suureks koormaks.
See rahu on väga tähtis.
Eksperttahud jutlustavad et see on sõjas vältimatu.
Õnnetuste vähenemine õppustel
johtub headest korraldustest ja meetoditest.
Minu eskadronist on seinal 40 pilti.
23 aastaga olen kaotanud 23 sõpra.
Neid on hukkunud nii õppustel kui sõjas.
Teises Liibanoni sõjas saatsime välja 12 helikopterit,
millest üks ei naasnud.
Strateegia mõttes on see OK.
Hukkus viis meeskonnaliiget.
See on traagiline, kuid see käib sõja juurde.
Iisrael on sitke rahvas, kes mõistab sõja hinda.
Järgmises põhjarinde sõjas kulgeb rünnak kiiremini.
Sellel on oma hind.
Kasutame siiski rohkem automaatikat ja robootikat.
Võitlustandril on ehk vähem inimesi.
Vana merevägede põhimõte ütles:
"Ära iial saada meest tegema seda, mida võib teha kuul."
Tänapäeval on see veelgi lihtsam,
sest rakett võidakse saata rohkem kui 100 km taha.
Aga tänapäeval kardetakse sedagi,
et Iisraeli sõdureid röövitakse lunaraha lootuses,
nagu juhtus Gilad Shalitiga, kes 7 aasta eest vabastati.
Ka nüüd käib Gazas pantvangikriis,
kuni vabastatakse iisraellaste surnukehad ja kaks tsiviilelanikku.
See on Iisraeli nõrkus.
Shaliti juhtumi mastaap oli täiesti ebaproportsionaalne.
Oleme demokraatia, nagu USAgi,
Nüüd lepiti Kim Jong-uniga kokku
60 aasta taguste
sõdurite säilmete tagastamises.
Nende mittesaamine polnud ameeriklastele kinnisideeks.
Iisraellased on mingil määral sattunud meedia manipuleerimise küüsi,
sest see on muudetud tunnetepõhiseks looks.
Tugevad tunded müüvad.
Poliitiline meedia sepistas Shalitist
märkimisväärse kangelaskuju.
Peredest ja meediast tõugatud sisepoliitika
ja rahvusliku kaitseprogrammi vahel on seega pinged?
Kindlasti. Kaitsejõud arvestavad sellega.
Ka minu isa oli sõjavangina üheksa kuud Jordaanias.
Iseseisvussõjas jäi sõjavangi sadu iisraellasi.
Hoiakud on muutunud. Oleme liiga õrnakesed.
Seda püütakse ehk muuta isegi seadusandlusega,
kuid vähemalt uute poliitikasuundadega.
Tulevikus ei saa enam vabastada tuhandet vangi
vastutasuks ühe eest.
Kajastasin Gilad Shaliti röövimist
ja sõdurid nimetasid mainitud õrnust tugevuseks.
Nad ütlesid, et kui riik on valmis nii kaugele minema
ühe sõduri tagasisaamiseks, kasvatab see nende lahingujulgust.
Tõsi. Kuid selle ühe tagastamine
on läinud maksma juba seitse elu.
Kui kasulik on Iisraelil investeerida kvalitatiivsesse paremusse?
Asi pole kuluefektiivsuses, vaid meie olemasolus.
Meil pole valikuvõimalust. See on meie kaitsedoktriini alus.
Jääme ellu vaid siis, kui tugevad oleme.
Me ei saa ka rahu, kui me tugevad pole.
See õnnestub vaid investeerides kõikehõlmavasse paremusse.
Kol Lerman, kas Iisrael suudab säilitada oma eelisseisu,
kui teistel on ressursse Iisraeli tasemele jõuda?
Ressurssid üksi ei otsusta, vaid ka kultuur.
Meil on paradoksaalne kalduvus muuta asju küsitavaks
ja mitte aktsepteerida autoriteete,
ja see on tugev innovatiivne jõud
Iisraeli kaitsejõududes ja -tööstuses.
Iisraeli eelisseisust on saanud ka rahvusvaheliselt tähtis faktor.
Aitäh, dr Lerman, Paula Slier ja kol Ben Shalom!
Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri