Tervetuloa Jerusalem studioon!
Korvaamaton Jonathan on matkoilla, -
ja olen hänen väliaikainen sijaisensa.
Idlibin taistelu saattaa olla Syyrian sodan viimeinen suurtaistelu.
Assadia syytetään kemiallisen iskun valmistelusta -
lopullisen voittonsa varmistamiseksi.
Yhdysvallat on luvannut rangaista Damaskosta, jos niin tapahtuu.
Tästä keskustelevat -
professori Zeev Hanin, -
Venäjän ja Lähi-idän asiantuntija Bar Ilanin ja Arielin yliopistoista, -
TV7:n analyytikko Paula Slier -
ja tohtori Nir Boms -
Tel Avivin yliopiston Moshe Dajan -keskuksesta.
Tohtori Boms, -
olette tutkinut Syyrian tapahtumia koko sodan ajan.
Onko tämä tosiaan viimeinen taistelu?
Syyrian sota voidaan jakaa useaan vaiheeseen.
Monessa mielessä tämä on -
sodan ensimmäisen vaiheen -
viimeinen taistelu.
Syyriassa soditaan silti edelleen muita sotia.
Turkkilaiset ovat läsnä pohjoisessa. Kurdien asia on ratkaisematta.
Monet terroriryhmät kulkevat vielä vapaana.
Lisäksi Syyrian hallinnasta käydään edelleen sijaissotaa.
Etenkin Iranin ja Venäjän välit länsiliittouman kanssa kiristyvät.
Yhdysvallat ei vielä ole ilmaissut tavoitteitaan selvästi.
Viime viikkoina pommitukset ovat jatkuneet -
tuntemattomien joukkojen, ehkä Israelin, toimesta -
Iranin toimintaa vastaan.
Idlib toisiaan jää Syyrian vallankumouksen viimeiseksi luvuksi.
Sen sodan on voittanut Assadin hallinto.
Se ei kuitenkaan ole Syyrian sodan viimeinen luku.
Sotaa ei käydä vain taistelutantereilla, -
vaan myös osapuolten mielissä.
Assad näyttää viestittävän kapinallisille, -
että jos he häviävät Idlibissä, sota on ohi, ja heidän on parasta luovuttaa.
Se on osa, ei vain Assadin, vaan myös Venäjän, strategiaa.
Venäjä on kouluttanut, aseistanut ja johtanut Assadin joukkoja.
Venäläiset jatkavat yhä Idlibin pommittamista.
Iranin ulkoministerin vierailun yhteydessä he sanoivat, -
että Idlib on "terroripesäke, joka täytyy puhdistaa".
Idlibistä tosiaan tuli kapinallisryhmien viimeinen linnake.
He suostuivat sovintosopimuksiin, -
joiden mukaan he saivat vetäytyä pohjoiseen Idlibin provinssiin -
joskus myös aseistettuina.
Siten pienelle alueelle kerääntyi kapinallisryhmien koko kirjo.
Osa niistä on radikaalimpia ryhmiä, -
jotka ovat ottaneet provinssin hallintaansa viime vuosina.
Professori Hanin, Venäjällä on tietyt intressit, -
jotka ovat joskus ristiriitaisiakin, -
Syyriassa ja laajemminkin.
Presidentti Trump uhkaili Venäjää eräässä tviitissään.
Hän kehotti Venäjää pidättelemään Assadia, -
ettei tämä iskisi väestöön.
Trump sanoi, että humanitaarinen kriisi johtaisi toimenpiteisiin.
Mitkä ovat Venäjän prioriteetit?
Olette oikeassa.
Jatkan siitä, mihin jäitte.
Venäläisasiantuntijat ovat -
kutakuinkin yhtä mieltä siitä, -
että kapinallisten kerääminen yhteen paikkaan oli ovela veto.
Niin heistä voi tehdä kerralla lopun.
Toisaalta eri ryhmät taistelevat nyt toisiaan vastaan.
Niillä on suojelijoita eri puolilla Lähi-itää ja sen ulkopuolella.
Niin Venäjää taas tarvitaan yhdistämään ja sovittelemaan -
alkuperäisten osapuolten ja suurvaltojen välillä.
Turkilla on omat kapinallisensa, -
eikä Iran ole lähdössä minnekään.
Assad voitti vihollisensa -
Moskova-Teheran-Damaskos -kolmion avulla.
Venäjän antoi panoksena lähinnä ilmavoimillaan.
Venäläisiä maajoukkoja ei juurikaan nähty.
Siinä mielessä Venäjä haluaisi vähentää Iranin vaikutusvaltaa, -
mutta en usko sen haluavan iranilaiset kokonaan ulos.
Turkin ja Iranin lisäksi myös Yhdysvalloilla on intressejä.
Itä-Euroopassa on tapahtunut mielenkiintoinen käänne.
Noin viikko sitten valta vaihtui Itä-Ukrainassa, -
Donbassin kansantasavalloissa.
Niin sanottujen "eliitin vastustajien" sijaan -
johtajia nimitetään nyt turvallisuusjoukoista, -
joilla on hyvät suhteet sekä Venäjän että Ukrainan turvallisuusjoukkoihin.
Tutkijat pohtivat, voisiko se olla askel -
kohti Itä-Ukrainan liittämistä takaisin Ukrainaan, -
ja mitä Venäjä vaatisi sen vastineeksi, ehkä jotain Syyriaan liittyvää?
Ehkä Trumpin ja Putinin sopimus on syvällisempi kuin luulimmekaan.
Paula Slier, olette käynyt Syyriassa monesti Syyrian sodan aikana -
ja nähnyt väestön pahan humanitaarisen tilanteen.
Idlibin provinssissa on 3,5 miljoonaa siviiliä -
ja vain noin 30 000 taistelijaa -
Assadin hallinnon julkaisemien arvioiden mukaan.
Miten siviilit selviävät niissä olosuhteissa?
Se on kiireellinen kysymys.
Raporttien mukaan hyökkäys on tulossa parin viikon kuluessa.
YK on varoittanut -
humanitaarisesta kriisistä.
YK:n Syyria-lähettiläs sanoi haluavansa mennä sinne -
avaamaan humanitaarisia käytäviä.
Ongelma vain on, minne ihmiset vietäisiin.
Assadin hallitsemille alueilleko, joista monet heistä ovat paenneet?
Monet heistä on siirretty sinne luoteesta ja muilta alueilta, -
joissa oli tarkoitus toteuttaa "sovinto".
He ovat olleet jatkuvasti liikkeellä.
He pelkäävät Assadin sotilaita, -
mutta toisaalta he liikkuvat lähemmäs Turkkia.
Turkki on kuitenkin ilmoittanut, ettei se voi huolehtia heistä -
Länsi-Syyriassa tai lähempänä Turkin rajaa.
Mitä humanitaariseen tilanteeseen tulee, -
he ovat jo pakolaisia ja asuvat ahtaissa rakennelmissa.
Kaikenlaisilla taisteluilla olisi vakavat seuraukset.
Heidän elinolonsa ovat alkeelliset, -
joten tilanne on hyvin haavoittuvainen.
Ilmaiskut ja taistelut pahentavat heidän ahdinkoaan entisestään.
He ovat kertoneet minulle olevansa kyllästyneitä sotaan.
He kokevat, etteivät taistelut johda mihinkään.
He ovat pettyneitä ja peloissaan, koska he eivät tiedä, -
mitä tapahtuu poliittisesti, ja mistä he saavat seuraavan ateriansa.
Miksi sitten kemiallinen isku olisi eri asia, -
kuin toisenlaiset iskut, jotka aiheuttavat paljon kuolonuhreja?
Trumpin hallintohan on varoittanut, että kemiallinen isku ylittäisi rajan, -
jolloin Yhdysvallat iskisi, -
kuten se on tehnyt kahdesti puolentoista vuoden aikana.
Miten se eroaa nykyisistä tapahtumista?
Yli puoli miljoonaa ihmistä on kuollut ja miljoonat ovat lähteneet kodeistaan.
Mitä erilaista kemiallisessa iskussa on?
Kemiallinen isku vahingoittaa ihmisiä eri tavoin kuin tavallinen sodankäynti.
Toiseksi sillä on poliittisia vaikutuksia.
Kemiallisen iskun pitäminen punaisena rajana -
välittää viestin muille despooteille ja jokaiselle, -
jolla on pääsy kemiallisiin aseisiin.
Pelissä on kansainvälisen yhteisön lupaus -
estää kemiallisten aseiden käyttö.
Siksi molemmat osapuolet syyttelevät toisiaan -
mahdollisesta kemiallisesta iskusta.
Venäjä ja Syyrian hallinto pelkäävät, -
että kapinalliset lavastavat kemiallisen iskun, -
josta syyttää Assadia.
Yhdysvallat ja YK pelkäävät kuitenkin yhtä lailla sitä, -
että Syyria käyttää kemiallisia aseita ja syyttää siitä kapinallisia.
Se on merkittävä tekijä Idlibin taisteluissa.
Tohtori Boms, -
Venäjä korostaa aina maltillisen ja radikaalin opposition eroa.
Radikaaleja ovat Isis, al-Qaida, Jabhat al-Nusra ja muut terroriryhmät.
Mikä on Venäjän suunnitelma Syyrian jakamiseksi, -
ei alueiden, vaan vallan jakamiseksi, -
kun rauhansuunnitelmasta neuvotellaan?
Venäjä ei ole ainut, joka erottaa maltilliset kapinalliset, -
eli ne, joita tuemme, radikaaleista, joita emme tue.
Tuemme niitä, joiden kanssa voi tehdä yhteistyötä.
Venäjä pyrkii siihen, -
että sen kumppanit tulevat osaksi tulevaisuuden Syyrian rakennetta.
Astanan prosessissa saatiin aikaan perustuslakiluonnos.
Sen mukaan Syyriasta tulisi hieman mukautuvampi, -
ja vähemmistöillä olisi ainakin teoriassa tietyt oikeudet.
Syyriasta tulisi näennäisdemokratia, -
tai ehkä se jopa omaksuisi Venäjän mallin.
Tai se ainakin näyttäisi järkevältä ulkomaailman silmissä.
Valtakeskukset olisivat kuitenkin Assadin hallinnon kontrollissa, -
ne, jotka ovat lojaaleja ja yhteistyökykyisiä.
Niinpä Syyriassa tulee olemaan keskushallinto, -
ja kurdit saavat jonkinasteisen autonomian.
Syyrian on tarkoitus palata entisen kaltaiseksi.
Venäjä jää sinne varmistamaan sen.
Se vaikuttaa myös talouden ja infrastruktuurin alueilla -
varmistaakseen, ettei kapina toistu.
Venäläiset yrittävät Idlibissä myös sitä, -
että kapinalliset lähtisivät muualle, jolloin hyökkäystä ei tarvittaisi.
Väestö ei välttämättä pidä kapinallisista.
He ovat väsyneet tähän sotaan.
Kapinallisia ei ole kovin paljon.
Heidät voidaan joko tuhota tai karkottaa painostamalla -
tai toisella sovintosopimuksella, joka olisi paras skenaario.
Sen vaihtoehto on taas uusia pommituksia tiheästi asutulla alueella.
Olemme jo nähneet Syyrian muilla alueilla, mitä siitä seuraa.
Opposition ongelma on sen pirstaleisuus.
Eri ryhmät vaihtavat liittolaisiaan edes takaisin.
Tämänpäiväiset liittolaiset ovat huomenna vihollisia, ja toisinpäin.
Onko ketään yksittäistä johtajaa, joka voisi haastaa Assadin?
Onko oppositiolla yhtään uskottavaa johtajaa?
Muutama vuosi sitten joitakin nimiä pystyttiin ehdottamaan.
Tuolloin Vapaan Syyrian armeijalla oli vankempi jalansija, -
ja hallinto oli maanpaossa.
Syyrian kansallinen neuvosto pystyi tuomaan ihmisiä yhteen -
erimielisyyksistä huolimatta.
Väyliä oli kuitenkin liikaa: Geneve, Kazakstan, Egypti, -
Saudi-Arabia ja Turkki.
Ne käänsivät ne ryhmät toisiaan vastaan niin, -
että lopulta ne kaikki menettivät merkityksensä.
Vapaan Syyrian armeija ei menestynyt taistelukentällä.
Parhaiten menestyivät radikaaleimmat ryhmät, -
jotka menettivät pian tukijoitaan.
Sitten kansainväliset ponnistelut keskittyivät vastustamaan Isisiä.
Isis oli ainut, joka pystyi voittamaan alueita.
Sen jälkeen oppositiosta ei ole kuulunut juuri mitään.
Oppositio oli vain se, joka kutsuttiin neuvotteluihin.
Tässä vaiheessa vaihtoehtoja ei enää ole.
Yllätyksiä voi silti tulla.
Yhtäkkiä palatsissa voi olla vallankaappaus, -
ja tilanne on täysin toinen.
Professori Hanin, -
Venäjällä näyttää olevan sotaoperaatioiden aika.
Vostokissa, idässä, järjestetään suuret sotaharjoitukset.
Myös Välimerellä Venäjän laivasto on yhtäkkiä aktivoitunut -
ja tekee harjoitushyökkäyksiä.
Mitä Venäläiset viestittävät?
Liittäisin sen laajempaan ulkopoliittiseen kontekstiin.
Jos luettelemme Venäjän ulkopoliittiset ongelmat, -
niin havaitsemme, ettei Lähi-itä ole niistä suurin.
Sillä on Kiina, Eurooppa, Ukraina, Baltian maat, -
Yhdysvallat ja Iran.
Venäjällä useat ulkopoliittiset ryhmät kilpailevat keskenään.
Sitä sanotaan Venäjällä "Kremlin tornien kilpailuksi".
Syyrian kysymys ei ole kilpailukysymys.
Syyriasta päätetään sitä mukaa, -
kun tilanne siellä kehittyy.
Siksi voidaan sanoa, -
että jos muut kysymykset pakottavat Kremlin tai ulkoministeriön -
nopeisiin päätöksiin ja tehokkuuteen, -
on vaikea tietää, mitä Venäjä haluaa.
Se koskee myös sotatoimia, joista kysyitte.
On helpompi sanoa, mitä Venäjä ei halua.
Se ei halua, että Syyriasta tulisi Iranin satelliittivaltio, -
mutta ei sitäkään, että Iran potkittaisiin täysin ulos.
Venäjä ei halua korvata iranilaisia omilla joukoillaan.
Venäjälle on tärkeää osoittaa siellä omaa voimaansa -
ylittämättä kuitenkaan punaisia rajoja.
Venäjä lähetti juuri 15 sotalaivaa itäiselle Välimerelle.
Niiden sotavoima on kuitenkin tuskin yhden amerikkalaislaivan veroinen.
Jos se olisi vahvempi, Yhdysvallat lähettäisi toisenkin laivan.
Venäjä ymmärtää oikein hyvin, -
ettei sen kannata taistella Yhdysvaltoja vastaan.
Luin mielenkiintoisen venäläisen artikkelin, -
jossa siteerattiin "israelilaislähteitä", -
joiden mukaan Venäjä pelkää Israelia.
Ei "pelkää" sanan yksinkertaisessa merkityksessä, -
mutta se ei halua sotilaallista konfliktia Israelin kanssa.
Siksi sille on niin tärkeää viestittää, ettei se aio lähteä täältä minnekään, -
mutta se on silti avoin ehdotuksille.
Paula Slier, Venäjällä on ilmatukikohta Khmeimimissä, -
jossa olette vieraillutkin.
Sillä on myös meritukikohta Latakiassa, joka on sitäkin tärkeämpi.
Koko Syyrian rannikko Latakiasta Tartusiin on tärkeä -
Venäjän Välimeren-laivueelle.
Mihin Venäjä pyrkii läsnäolollaan itäisellä Välimerellä?
Onko sillä intressejä Egyptissä, Libyassa, tai Naton etelälaidalla, -
joka on aina ollut sille tärkeä?
Venäjä haluaisi Syyrian sodan loppuvan.
Se on vuodesta 2015 lähtien -
kuluttanut siihen paljon resursseja.
Kun Idlib kaatuu, kuten oletettavasti käy, -
vaikka se ei merkitsisikään sodan loppua, -
se merkitsee kapinallisten viimeisen linnakkeen katoamista.
Venäjä on siis onnistuneesti turvannut Assadin hallinnon -
ja omat strategiset etunsa.
Venäjä haluaisi sodan loppuvan.
Siksi se vahvistaa asemiaan lisäämällä meritukikohtia, -
ja laajentamalla ilmatukikohtaansa Khmeimimissä.
Vieraillessani siellä näin siellä uutta infrastruktuuria.
Venäjä on ottanut sodasta irti kaiken mahdollisen.
Kuten sanottu, tämä ei ole sille keskeinen alue.
Se voi kuitenkin täällä kilpailla Yhdysvaltojen kanssa.
Jos Idlib päätyy venäläisten käsiin, -
Venäjä on ikään kuin voittanut Yhdysvallat sijaissodassa.
Se on kuin isku amerikkalaisten kasvoille.
Venäjä saavutti myös strategiset tavoitteensa.
Tohtori Boms, olemme analysoineet ja ennustaneet Syyrian sotaa -
jo useita vuosia.
Emme kuitenkaan ole onnistuneet kovin hyvin.
Vuosia sitten ennustettiin, että Syyria jakautuisi alueellisesti.
Emme uskoneet Syyrian koskaan palaavan ennalleen.
Nyt Isisin, Venäjän mukaantulon, ja muiden myllerrysten jälkeen -
näyttää siltä, -
että vuoden 2019 Syyria muistuttaa suuresti Syyriaa vuonna 2010.
Mitä se kertoo omista kyvyistämme analyytikkoina?
Se kertoo siitä, -
että tulevaisuutta ei voi ennustaa.
Kun puhuimme Syyrian jaosta, -
ennusteet nojautuivat dynamiikkaan, -
joka olisi voinut toteutua.
Kuten olemme monesti todenneet, Assad ei voittanut sotaa, -
vaan sota voitettiin hänelle.
Sota muuttui nopeasti kansannoususta sisällissodaksi -
ja etenkin sijaissodaksi.
Assadin puolella soti enemmän sijaistaistelijoita -
kuin hänen omia sotilaitaan.
Monet opposition taistelijoistakin, kuten ne, jotka ovat nyt Idlibissä, -
ovat maahan tuotuja ulkomaalaisia.
Jossain vaiheessa Iranin tuomia taistelijoita oli -
enemmän kuin Syyrian armeijan sotilaita.
Se on yksi ero vuosien 2019 ja 2010 välillä.
Syyria on heikentynyt. Osa sen vähemmistöistä on hävinnyt.
Šiiat ja alaviitit ovat lähes kaksinkertaistaneet väestöosuutensa.
Suurin syy siihen on se, -
että suurin osa kuolleista ja pakolaisista on sunneja.
Syyria ei ole sama kuin ennen.
Syyria ei ole jakaantunut maantieteellisesti, -
kuten joskus ennustimme, -
mutta se on jakautunut sitä hallitsevien sijaisvaltojen kesken.
Siellä on Turkin alue, USA:n alue ja suuri Venäjän alue, -
josta myös Iran kilpailee.
Assad yrittää saada kaiken takaisin omiin käsiinsä.
Käytännössä hän ei kuitenkaan hallitse Syyriaa.
Haluaisin lopuksi keskustella lyhyesti Israelin näkökulmasta.
USA:n entinen ulkoministeri John Kerry julkaisi hiljattain -
muistelmansa.
Hän paljasti, että juuri ennen Syyrian sisällissotaa -
Bashar Assad tarjosi hänen kauttaan Netanjahulle -
"anteliasta rauhansuunnitelmaa" Golanin kukkuloiden vastineeksi.
Hän oli valmis tunnustamaan Israelin ja normalisoimaan suhteet.
Voidaanko siihen palata nyt Venäjän avulla?
Vastaisin ensimmäiseen kysymykseenne.
Poliittiset ennusteet eivät ole huonompia kuin sääennusteet.
Ne eivät ole hyviä, mutta ei ihan huonojakaan.
Hyvä uutinen on, että ne, jotka ennustivat vuonna 1988, -
että Neuvostoliitto selviää 2000-luvulle, -
eivät menettäneet työpaikkaansa.
Sitä varten akateemikoilla on vakinaiset virat.
Niinpä! Voimme siis -
turvallisin mielin arvailla, -
että tuo Kerryn muistelmien kohta -
on vain yksi toiveajattelun pitkässä luettelossa.
En usko, että kukaan tosissaan tarkoitti sitä.
Netanjahu oli kuitenkin tosissaan sanoessaan Putinille, -
että Iranille ei saa antaa uutta rintamaa Israelia vastaan Syyriassa.
Voiton jälkeen käydään sota rauhasta, -
ja siihen ei kuulu -
minkäänlaista Golanin statuksen uudelleenharkintaa.
Kiitos, professori Hanin, Paula Slier ja tohtori Boms!
Palaamme Syyrian aiheeseen varmasti pian.
Kiitos seurastanne, näkemiin tiistaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10177 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta