Tere tulemast saatesse!
Asendamatu Jonathan on tööreisil
ja olen tema ajutiseks asemikuks.
Võitlus Idlibi pärast võib olla Süüria sõja viimane suur lahing.
Assadi süüdistatakse keemiarünnakuks valmistumises,
et oma lõplikku võitu kindlustada.
USA on lubanud sel juhul Damaskust karistada.
Sellest vestlevad
professor Zeev Hanin,
Venemaa ja Lähis-Ida ekspert Bar Ilani ja Arieli Ülikoolidest,
TV7 analüütik Paula Slier
ja dr Nir Boms,
Tel Avivi Ülikooli Moshe Dayani Keskuse teadlane.
Dr Boms,
olete uurinud Süüria sündmusi kogu sõja vältel.
Kas see on tõepoolest viimane rünnak?
Süüria sõja võib jagada mitmesse peatükki.
Mõnes mõttes on see
sõja esimese etapi
viimane rünnak.
Teised sõjad Süürias jätkuvad.
Türklased on kohal põhjas ja kurdide küsimus on lahendamata.
Paljud terrorirühmitused liiguvad veel vabalt ringi.
Lisaks käib Süüria valitsuse pärast endiselt käepikendussõda.
Pingestuvad Iraani ja Venemaa suhted Lääne koalitsiooniga.
USA pole veel oma eesmärke selgelt välja kuulutanud.
Viimastel nädalatel on pommitamised jätkunud
tundmatute vägede, võimalik et Iisraeli poolt,
Iraani tegevuse vastu.
Idlib jääb tõesti Süüria revolutsiooni viimaseks etapiks.
Selle sõja on võitnud Assadi valitsus.
See pole siiski Süüria sõja viimane peatükk.
Sõda ei peeta üksnes lahingutandril,
vaid ka osalejate meeltes.
Assad näib signaliseerivat mässulistele,
et kaotus Idlibis tähendab sõja lõppu ja parem andku nad alla.
See on osa, mitte üksnes Assadi, vaid ka Venemaa strateegiast.
Venemaa on treeninud, relvastanud ja juhtinud Assadi vägesid.
Venelased jätkavad endiselt Idlibi pommitamist.
Seoses Iraani välisministri visiidiga ütlesid nad,
et Idlib on "terroripesa, mis tuleb puhastada".
Idlibist sai tõesti mässuliste rühmituste viimane kants.
Nad nõustusid kokkuleppe tingimustega,
mille järgi nad said taanduda põhjapoolsesse Idlibi provintsi,
seda kohati ka relvastatult.
Seejärel kogunes väikesele alale kogu mässuliste rühmituste spekter.
Osa neist on radikaalsemad,
kes on viimastel aastatel provintsis kontrolli haaranud.
Professor Hanin, Venemaal on teatud huvid,
mis on vahel ka vastuolulised,
nii Süürias kui kaugemal.
President Trump ähvardas kord Twitteris Venemaad.
Ta õhutas Venemaad Assadi vaos hoidma,
et too oma rahvast ei ründaks.
Trump ütles, et humanitaarkriis viib meetmeteni.
Mis on Venemaa prioriteedid?
Teil on õigus.
Jätkan sealt, kus te lõpetasite.
Vene eksperdid
on siiski ühes asjas nõus,
et mässuliste kogumine ühte kohta oli kaval lüke.
Nii saab nad ühe hoobiga hävitada.
Samas võitlevad eri rühmitused nüüd üksteise vastu.
Neil on kaitsjaid eri Lähis-Ida nurkades ja sellest väljaspool.
Nii on taas vaja Venemaad ühendama ja lepitama
algseid osapooli ja suurriike.
Türgil on omad mässulised,
ja Iraangi ei kavatse kuhugi minna.
Assad võitis oma vaenlased
Moskva-Teherani-Damaskuse kolmiku abil.
Venemaa andis oma panuse peamiselt õhujõududega.
Vene maavägesid eriti ei nähtud.
Selles mõttes tahab Venemaa vähendada Iraani mõjuvõimu,
kuid ma ei usu, et ta tahaks iraanlasi täielikult välja ajada.
Lisaks Türgile ja Iraanile on huvid ka USA-l.
Ida-Euroopas on toimunud huvitav pööre.
Umbes nädala eest vahetus võim Ida-Ukrainas,
Donbassi Rahvavabariigis.
Niinimetatud "eliidi vastaste" asemel
määratakse juhte nüüd julgeolekuvägede hulgast,
kellel on head suhted nii Venemaa kui Ukraina julgeolekuvägedega.
Uurijad kaaluvad, kas see võib olla samm
Ida-Ukraina ühendamise poole Ukrainaga,
ja mida Venemaa selle eest nõuaks. Ehk midagi Süüriaga seonduvat?
Ehk on Trumpi ja Putini leping sügavam kui arvasime.
Paula Slier, olete käinud sõja ajal mitu korda Süürias
ja näinud rahva tõsist humanitaarolukorda.
Idlibi provintsis on 3,5 miljonit tsiviilelanikku
ja vaid ca 30 000 võitlejat
Assadi valitsuse avaldatud andmeil.
Kuidas rahvas sellistes tingimustes hakkama saab?
See on pakiline küsimus.
Raportite järgi tuleb rünnak paari nädala pärast.
ÜRO on hoiatanud
humanitaarkriisi eest.
ÜRO Süüria-saadik tahtis minna sinna
humanitaarkoridore avama.
Probleem on vaid selles, kuhu inimesed viia.
Kas Assadi hallatavaile aladele, kust paljud neist on põgenenud?
Paljud neist on viidud sinna edelast ja teistelt aladelt,
kus kavatseti teostada "leppimist".
Nad on pidevalt liikvel olnud.
Nad kardavad Assadi sõdureid,
kuid samas liiguvad nad lähemale Türgile.
Türgi on siiski teatanud, et ei saa nende eest hooitseda
Loode-Süürias või Türgi piiri ääres.
Mis puudutab humanitaarkriisi,
siis nad on juba põgenikud ja elavad kitsais hoonetes.
Igasugustel lahingutel oleksid tõsised tagajärjed.
Nende elutingimused on algelised,
nii et olukord on väga haavatav.
Õhurünnakud halvendavad nende viletsust veelgi.
Nad on rääkinud, et on sõjast tüdinud.
Nad tunnevad, et lahingud ei vii kuhugi.
Nad on pettunud ja hirmul, sest ei tea,
mis juhtub poliitiliselt ja kust nad oma järgmise kõhutäie saavad.
Mille poolest erineb siis keemiarünnak
teistest rünnakutest, mis rohkelt inimohvreid tekitavad?
Trumpi valitsus on hoiatanud, et keemiarünnak on jooneks,
mille ületamisel USA ründaks,
nagu on viimase 1,5 aasta jooksul kahel korral tehtud.
Kuidas erineb see praegustest sündmustest?
Üle poole miljoni on hukkunud ja miljonid on kodudest lahkunud.
Mille poolest keemiarünnak erineb?
Keemiarünnak kahjustab inimesi teisiti kui tavaline sõjategevus.
Teiseks on sellel poliitilised mõjud.
Keemiarünnaku pidamine punaseks jooneks
vahendab sõnumi teistele despootidele ja kõigile,
kel on ligipääs keemiarelvadele.
Mängus on ka rahvusvahelise üldsuse lubadus
peatada keemiarelvade kasutamine.
Seepärast süüdistavad pooled üksteist
võimalikes keemiarünnakutes.
Venemaa ja Süüria valitsus kardavad,
et mässulised lavastavad keemiarünnaku,
milles Assadi süüdistada.
USA ja ÜRO kardavad siiski samamoodi,
et Süüria kasutab keemiarelva ja süüdistab selles mässulisi.
See on Idlibi lahingus oluliseks faktoriks.
Dr Boms,
Venemaa rõhutab alati mõõduka ja radikaalse opositsiooni erinevust.
Radikaalsed on siis ISIS, al-Qaeda, Jabhat al-Nusra ja teised terrorigrupid.
Milline on Venemaa plaan Süüria jagamiseks,
mitte territoriaalselt, vaid võimu osas,
nagu rahulepingus plaanitakse?
Venemaa pole ainus, kes eristab mõõdukaid mässulisi
ehk neid, keda toetame, radikaalsetest, keda me ei toeta.
Toetame neid, kellega saab koostööd teha.
Venemaa taotleb,
et tema partnerid osalevad tulevase Süüria koosseisus.
Astana protsessis visandati uus põhiseaduse kavand.
Selle järgi saaks Süüriast veidi vastutulelikum
ja vähemustel oleks vähemalt teoorias teatud õigused.
Süüriast saaks pool-demokraatlik riik
või midagi Venemaa mudeli sarnast.
Või vähemalt paistaks ta välismaailmale mõistlikuna.
Võimukeskused oleksid siiski Assadi režiimi kontrolli all,
need, kes on lojaalsed ja koostöövõimelised.
Nii tuleb siis Süüriasse keskvalitsus,
ja kurdid saavad mingisuguse autonoomia.
Süüria peaks võtma endise kuju.
Venemaa jääb kohale, et seda tagada.
Ta avaldab mõju ka majanduse ja infrastruktuuri sektoreis,
kindlustamaks, et mäss ei korduks.
Venelased taotlevad Idlibis sedagi,
et mässulised läheksid mujale, mis puhul rünnakut polekski vaja.
Rahvale mässulised tingimata ei meeldi.
Nad on sellest sõjast väsinud.
Mässulisi pole eriti palju.
Nad võidakse kas hävitada või ära ajada surveavaldamise
või mõne teise kokkuleppega, mis oleks parim stsenaarium.
Alternatiiviks on uued pommitamised tiheda asustusega elurajoonides.
Oleme juba näinud selle tagajärgi teistes Süüria paikades.
Opositsiooni probleem on selle killustatus.
Eri rühmitused vahetavad pidevalt liitlasi.
Tänased liitlased on homme vaenlased ja vastupidi.
Kas on mõnd üksikut juhti, kes võiks Assadile kinda heita?
Kas opositsioonil on mõnd sama usutavat juhti?
Mõne aasta eest suudeti mõningaid nimesid nimetada.
Toona oli Vaba Süüria armeel kindlam jalgealune
ja valitsus oli nö eksiilis.
Süüria Rahvusnõukogu suutis inimesi ühendada,
vaatamata erimeelsustele.
Kanaleid oli siiski liiga palju: Genf, Kasahstan, Egiptus,
Saudi Araabia ja Türgi,
kes pöörasid rühmitused üksteise vastu nii,
et lõpuks kaotasid need igasuguse tähtsuse.
Vaba Süüria armee polnud lahinguväljal edukas.
Parimini said hakkama radikaalseimad rühmitused,
kes kaotasid peagi toetajaid.
Siis keskendusid rahvusvahelised jõupingutused ISISe vastu.
ISIS oli ainus, kes suutis maaalu võita.
Seejärel pole opositsioonist suurt midagi kuulda olnud.
Opositsioon oli vaid see, kes kõnelustele kutsuti.
Antud etapis enam alternatiive pole.
Üllatusi võib siiski juhtuda.
Äkitselt võib palees võimupööre toimuda
ja olukord muutub täielikult.
Professor Hanin,
Venemaal paistab olevat sõjaliste manöövrite aeg.
Vostokis, idas, toimuvad suured õppused.
Ka Vahemerel on Vene laevastik äkitselt aktiviseerunud
ja harjutab õppustel rünnakuid.
Mida venelased signaliseerivad?
Ühendaksin selle laiema välispoliitilise kontekstiga.
Kui loetleme Venemaa välispoliitilisi probleeme,
siis märkame, et Lähis-Ida pole neist suurim.
Tal on Hiina, Euroopa, Ukraina, Balti riigid,
Valgevene, USA ja Iraan.
Venemaal võistlevad mitmed välispoliitikat suunavad rühmitused.
Seda nimetatakse Venemaal "Kremli tornide võistluseks".
Süüria küsimus pole võistlusküsimus.
Süüria suhtes tehakse otsuseid
vastavalt olukorra arenemisele.
Seepärast võib öelda,
et kui teised küsimused sunnivad Kremli või välisministeeriumi
kiiresti ja efektiivselt otsustama,
on raske ennustada, mida Venemaa tahab.
See puudutab ka sõjategevust, mille kohta küsisite.
On kergem öelda, mida Venemaa ei taha.
Ta ei taha, et Süüriast saaks Iraani satelliitriik,
kuid sedagi mitte, et Iraan täiesti välja lükataks.
Venemaa ei taha iraanlasi oma vägedega korvata.
Venemaale on tähtis näidata seal oma jõudu,
ületamata siiski punaseid hoiatusjooni.
Venemaa saatis äsja Vahemerele 15 sõjalaeva.
Nende sõjaline jõud ulatub siiski vaevu ühe USA laeva võimeteni.
Kui see oleks tugevam, saadaks USA teisegi laeva.
Venemaa mõistab hästi,
et tal ei tasu USA vastu võidelda.
Lugesin huvitavat venelaste artiklit,
kus tsiteeriti "Iisraeli allikaid",
kelle väitel Venemaa kardab Iisraeli.
Ei "karda" selle sõna lihtsamas mõttes,
kuid ta ei taha sõjalist konflikti Iisraeliga.
Nii on talle oluline märku anda, et ta ei kavatse siit kuhugi minna,
kuid on alati avatud ettepanekutele.
Paula Slier, Venemaal on õhubaas Khmeimimis,
kus olete kohal käinud.
Nel on ka mereväebaas Latakias, mis on eelmisest veelgi tähtsam.
Kogu Süüria rannik Latakiast Tartusini
on tähtis Venemaa Vahemere laevastikule.
Mida Venemaa oma kohaoluga Vahemere idaosas taotleb?
Kas neil on huve Egiptuses, Liibüas või NATO lõunapiiril,
mis on talle alati tähtis olnud?
Venemaa tahaks, et Süüria sõda lõppeks.
Ta on selleks alates 2015. aastast
palju ressursse kulutanud.
Kui Idlib langeb, mis ilmselt juhtub,
siis isegi kui see ei tähenda sõja lõppu,
tähendab see mässuliste viimase kantsi kadumist.
Venemaal on õnnestunud edukalt kindlustada Assadi valitsus
ja omad strateegilised huvid.
Venemaa tahaks sõja lõppemist.
Seepärast kinnitab ta oma positsioone uute merebaasidega
ja oma õhubaasi laiendamisega Khmeimimis.
Nägin seal uut infrastruktuuri.
Venemaa on võtnud sellest sõjast kõik võimaliku.
Nagu öeldud, pole see tema jaoks keskne piirkond.
Ometi võib ta siin USAga võidelda.
Kui Idlib satub venelaste kätte,
oleks Venemaa otsekui võitnud USAd käepikendussõjas.
See oleks sama mis kõrvakiil ameeriklastele.
Venemaa saavutas ka oma strateegilised eesmärgid.
Dr Boms, oleme analüüsinud ja ennustanud Süüria sõda
juba aastaid.
See pole meil siiski kuigi hästi õnnestunud.
Aastate eesti ennustati, et Süüria jaguneb piirkondadeks.
Me ei uskunud, et Süüria võiks kunagi endist kuju võtta.
Nüüd, pärast ISISt, Venemaa sekkumist
ja teisi mölle näib, et 2019. a Süüria
meenutab paljuski 2010. a Süüriat.
Mida räägib see meie endi analüütikuvõimete kohta?
See räägib,
et tulevikku ei saa ennustada.
Kui rääkisime Süüria jagunemisest,
toetusid prognoosid dünaamikale,
mis oleks võinud teostuda.
Nagu oleme korduvalt tõdenud, Assad ei võitnud sõda,
vaid sõda võideti tema heaks.
Sõda muutus kiiresti rahvaülestõusust kodusõjaks
ja eriti käepikendussõjaks.
Assadi pool sõdib rohkem käepikendusvõitlejaid
kui tema enda sõdureid.
Ka paljud opositsiooni võitlejaist, nagu need, kes on praegu Idlibis,
on riiki toodud välismaalased.
Mingis etapis oli Iraani toodud võitlejaid
rohkem kui Süüria armee sõdureid.
See on üks vahe 2019. ja 2010. aasta vahel.
Süüria on nõrgenenud. Osa selle vähemustest on kadunud.
Šiiitide ja alaviitide osakaal on peaaegu kahekordistunud.
Suurimaks põhjuseks on see,
et enamik hukkunuist ja põgenikest on sunniidid.
Süüria pole sama mis varem.
Süüria pole jagunenud geograafiliselt,
nagu kunagi ennustasime, kuid see on jagunenud
seda valitsevate käepikendusvõimude vahel.
Seal on Türgi sektor, USA sektor ja suur Venemaa sektor,
mille pärast võitleb ka Iraan.
Assad püüab kõike tagasi oma kätte saada.
Praktikas ta Süüriat siiski ei valitse.
Tahaksin vestelda lõpuks lühidalt Iisraeli perspektiivist.
USA endine välisminister John Kerry
avaldas hiljuti oma memuaarid.
Ta paljastas, et vahetult enne Süüria kodusõda
pakkus Bashar Assad tema kaudu Netanyahule
Golani kõrgustike eest "heldet rahuplaani".
Ta oli valmis tunnustama Iisraeli ja normaliseerima suhteid.
Kas selle juurde on võimalik nüüd Venemaa abil naasta?
Vastaksin esimesele küsimusele.
Poliitilised ennustused pole hullemad kui ilmaennustused.
Need pole head, kuid mitte ka halvad.
Hea uudis on, et need, kes ennustasid 1988. a
NSVL-i vastupidamist 21. sajandini,
ei kaotanud oma töökohti.
Selleks on akadeemikutel alalised töökohad.
Absoluutselt! Nii võime
konservatiivselt arvata,
et too Kerry memuaaride seik
on vaid üks pikas soovunelmate nimekirjas.
Ma ei usu, et keegi seda tõsiselt mõtles.
Netanyahul oli siiski tõsi taga, kui ta ütles Putinile,
et Iraanile ei tohi anda Süürias uut rinnet Iisraeli vastu.
Pärast võitu käib sõda rahu pärast
ja see ei hõlma
mingit Golani staatuse revideerimist.
Aitäh, professor Hanin, Paula Slier ja dr Boms!
Naaseme Süüria teema juurde kindlasti peagi.
Aitäh vaatamast! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri