Tere tulemast saatesse!
USA julgeolekunõunik John Bolton
arutas Genfis oma Vene kolleegi Nikolai Patrosheviga
Iraani ja Süüria teemasid.
Bolton oli mitu päeva ka Iisraelis,
et rääkida USA-Iisraeli koostööst Iraani vastu
pärast president Trumpi otsust tuumalepingust taganeda.
Iraaniga seotud sündmustest vestlevad stuudios
dr Eldad Pardo Impact SE-st ja Heebrea Ülikoolist,
TV7 analüütik Amir Oren
ja dr Eran Lerman,
Jeruusalemma Strateegiauuringute Instituudist ja Shalemi Kolledžist.
Hr Oren, tehke ülevaade viimastest arengutest.
President Trumpile see analoogia hetkel ehk ei meeldiks,
kuid vandekohus pole veel tagasi otsusega,
kas tema maikuine otsus
tuumalepingust taganeda oli edukas.
Oleme nüüd selle sündmusteahela keskpaigas,
sest novembris jõustub teine sanktsioonidesari.
On ehk veel liiga vara öelda,
kas taastatud sanktsioonid
on Iraani kahjustanud.
Erisaadik Bolton kordas Iisraeli-reisil arusaama,
mis valitses nii Washingtonis kui Tel Avivis,
mille järgi Iraan on kannatanud isegi oodatust rohkem.
Iraan peab siiski järgmised kolm kuud vastu.
Alles pärast USA vahevalimisi teame, kas need töötasid.
Järgmiste sanktsioonide jõustumine sattus samale ajale.
Dr Pardo,
eelmine nädal pidas Iraani president Hassan Rouhani
uue hävitaja käikulaskmisel 1,5-tunnise kõne,
kus ta rääkis detailselt
Iraani lähiaja strateegilisest ja taktikalisest suunast.
Ta rõhutas,
et Iraan peab võitlema majanduslike väljakutsetega,
kuid arendama siiski sõjalist ja heidutusjõudu
rahvusvahelise üldsuse vastu.
Kui palju muretsevad ajatolla režiim ja Teherani valitsus
USA kehtestatud sanktsioonide pärast
ja oma võime pärast valitseda Lähis-Ida šiiitlikke relvarühmitusi?
Nad on väga mures,
kuid püüavad ebaõnne oma kasuks pöörata.
Keskseim, taibukaim ja vägevaim isik
on Iraanis alati olnud Khamenei.
Oma praeguses eluetapis
püüab ta anda riiki kahjustamata üle tulevasele põlvkonnale,
meelsaimini enda valitud isikule,
ehk Rouhanile, ehk Suleimanile, ehk kellelegi teisele.
Küsimus on seega selles, mida Khamenei tahab?
Ta ütles mõne päeva eest oma programmikõnes,
et sõda ei tule
ja Iraan jääb tuumalepingu juurde
ja ta ei luba USAga mingeid otseseid kõnelusi
praeguse presidendi ajal.
Kokkuvõtlikult viitab see sellele,
et sanktsioonidest johtuv kriisiolukord tuleb talle kasuks.
Erinevalt ootustest näib Rouhani võim kasvanud olevat.
See pakub võimaluse sisepoliitilisteks muutusteks.
Mossadeghi kriisis 1950. aastate algul õppisime,
et kui tahad surve all õigesti toimida,
kannatab rahvas veel enam. See on paradoks.
Lisaksin, et see masin näib tõrjehävitaja moodi,
ehk see on pigem kaitserelv.
See sarnaneb ka F5-le.
Selle välismaale müüdavale lihtsustatud versioonile.
Lisaks on asi Iraani Õhujõududes, mitte Revolutsioonikaartis.
See on Iraani kaitsekoostöö mõõdukam tiib.
Ka 'heidutus' on kaitsemõiste.
Iraani avaldused ja sümboolsed teod,
nagu tolle enda toodetud
lennuki avalikkuse ette toomine,
näitab, et Iraan kardab USA sõjalist alternatiivi.
See ähvardus on tulnud silmapiirile alles hiljuti.
See on juba iseenesest märkimisväärne element.
Mis puudutab majandusmuresid,
siis Iraani keskklass on avaldanud usaldamatust
valitsuse võimele selle väljakutsega hakkama saada.
Nad püüavad vabaneda riaalidest ja jahivad dollareid,
et neid vaiba alla peita.
See usaldamatus räägib palju,
sest valitsus ei saa manipuleerida riaali kurssi dollari suhtes.
Sama ilmingut näeb Türgis.
Kui palju Trumpi ka poliitilisel tasandil ei sõimataks,
on tema mõju tõsine.
Euroopa riigid otsivad võimalusi
nõrgendada Trumpi meetmete mõju,
kuid ühegi firma juhtkond pole nõus oma aktsionäridele ütlema,
et Iraaniga on parem äri ajada kui USAga.
Ka nende riikide firmad,
kes püüavad ametlikult USA rünnakut peatada,
põgenevad Iraanist.
Hezbollah on jõulisim Iraani toetatud šiiitlik rühmitus.
Selle juht Hassan Nasrallah ütles Beirutis oma toetajaile,
et sanktsioonid tõesti mõjutavad neid.
Ta muidugi ülistas Hezbollah' võitlustahet ja edu Süürias,
mis tagab selle võitlustahte, milles võib muidugi kahelda.
Kuidas mõjutab see šiiitide tahet järgida Iraani käske
Rahva Mobilisatsiooniüksustes ja teiste šiiitlike võitlejate seas,
kes on konfliktidesse segatud ja vajavad Iraani toetust?
Iraanlased ehk Revolutsioonikaart ja eriti selle Qudsi väed,
mida juhib Qassem Suleimani,
võitlevad kolmel rindel.
Neile on tähtsaim Iraak,
selle valitsuse koostis ja mõjuvõim Bagdadi otsuste üle.
Iraak on tähtsaim,
sest see on Iraani piirinaaber ja seal on šiiitlik enamus.
Iraanlastel ei paista siiski Iraagis mõjuvõimu olevat.
Teine rinne on Jeemen,
kus iraanlased aitavad houthisid saudide toetatud vägede vastu.
Saudid võitlevad nende vastu USA toel.
Ka seal pole Iraan eriti palju saavutanud.
Kolmas rinne on Süüria ja Liibanon.
Nasrallah ei tulnud kõne jaoks tingimata välja,
vaid saatis selle oma punkrist.
Oma valimiskampaanias rõhutas ta,
et on eelkõige liibanonlane,
ja et ta ei kuuletu Iraani käskudele,
kui need on vastuolus Liibanoni huvidega.
Lisaks märgiksin, et president Rouhanit ei häiri,
kui Revolutsioonikaarti ressursid vähenevad.
Esialgu on Iraani tegevus Süürias säilinud.
Venemaa, USA ja Iisrael püüavad iraanlasi
nende praegustelt positsioonidelt välja ajada.
Aeg näitab, kas nad aetakse täielikult välja
või jääb neid 85-100 km kaugusele Iisraeli piirist Golanil.
Trend on siiski pöördunud Iraani kohaolu vastu Süürias.
Dr Pardo, kuidas mõjutab see Teherani otsuseid,
seoses konfliktidega, millesse Iraan segatud on,
ja Qassem Suleimani võimet šiiitlikke vägesid valitseda?
Nad tahavad jääda Süüriasse ja vaadata, mis Iraanis toimub.
Küsimus on selles, kas Iraan veel mõne kuu pärast alles on?
Riigi olukord on kriitiline.
Nad peavad väga ettevaatlikud olema.
Nad võivad teatud mõttes rahul olla,
et Iisrael Süürias Revolutsioonikaarti ründas.
Iraani valitsuse mõtlemisest on raske aru saada.
Samas on nende taktika pragmaatiline ja kalkuleeritud.
Samas on nende mentaliteet täiesti müstiline.
Nad püüavad maailma vallutada ja ühendada.
Mis puudutab nende psüühikat,
siis see on põhjuste ja tagajärgede struktuur.
Nad tahavad aina juurde.
Nad vajavad väljastpoolt seatud piire.
Neil on teatud mõttes 5-aastase mentaliteet.
Nüüd seadis Trump neile piirid.
"Te ei saa olla Süürias, Iraagis ja igal pool,
ja ei tohi ehitada tuumarelva ning seda ja teist."
Seda nad vajavadki!
Nad hakkasid rääkima oma majandusest ja reformidest.
Nad hakkavad mõistma reaalsust ja loobuma oma fantaasiatest.
Struktuur ja tagajärjed on neile äärmiselt tähtis õppetund.
Dr Lerman, tahaksin küsida kahe asja kohta.
Iisraeli külastades ütles John Bolton,
et USA ei taotle võimuvahetust Iraanis,
vaid muutust Iraani valitsuse poliitikas.
Ta tahab, et Iraan ühineks
vastutustundliku liikmena rahvusvahelise üldsusega
ja loobuks oma praegusest kahjulikust tegevusest.
Mis hetkel
valib USA sõjalise lahenduse?
Kas see on seotud ainult tuumaprogrammiga?
Nagu ütlesite,
Euroopa ei suuda hoida ettevõtteid Iraanist lahkumast.
Esiteks seab USA valitsus omaenda asju korda
pärast poolkaootilist ajajärku.
Iraani erivolinik kogub toetust araabiamaailmas
ja rahvusvahelise üldsuse juures.
Euroopa sattus raskesse positsiooni,
kui Iraak avaldas soovi ühineda USA leeriga,
kuni riigi siseolukord sundis ta osaliselt taganema.
Ka Maroko ja Iraani tüli on sümboolne märk sellest,
mis toimub.
Ameeriklased ehitavad surveavaldusrinnet.
Surve eesmärk on sama mis Põhja-Korea puhulgi.
Iraani tahetakse sundida nõustuma USA tuumarelvaagendaga.
Üllatuslikult ei erine Trump siin kuigi palju Obamast,
välja arvatud, et tema sõnul rahuldus Obama palju vähemaga
kui tema Iraani tuumaprogrammi arutades rahulduks.
Selle õnnestumiseks on selle kohta vaja saata sõnum.
Obama muide tegi seda algusest peale.
Aga, ja see on suur aga,
kui Iraan mõne kuu jooksul ei paindu,
vaid paneb endiselt vastu ja jõuab järeldusele,
et Euroopa alternatiiv on läbi kukkunud,
ja tuumaleping pole enam päästmist väärt,
suudab ta soovi korral kiiresti oma rikastusvalmidused taastada.
Araki tuumatehas on aga pikaajaline projekt.
Sel juhul peab USA sõjategevusele toetuma.
Iraanlased teavad seda,
nii et see on stsenaariumide mäng heidutusmaatriksis.
Hr Oren,
USA välisminister Pompeo teatas
välisministeeriumi pressibriifingul
Iraani töögrupi loomisest,
mis hakkab tööle välisministri alluvuses.
Tähtsaimad otsused teeb välisminister
president Trumpi juhendamisel.
Kas see tugevdab USA positsiooni Iraani suhtes
ja teiste lepingupoolte suhtes?
Mul pole nii head kujutlusvõimet kui dr Lermanil.
Mulle see töögrupp erilist muljet ei avalda.
Sõna viitab tööle,
aga see ei tee eriti midagi.
Nad küll reisivad ja reisisid palju,
enne kui see Brian Hooki juhitud töögrupp loodi.
Hook töötas enne ÜROs Boltoni alluvuses
ja ca 10 aasta eest välisministeeriumis teise president Bushi valitsuses.
See on üsna madala taseme töögrupp.
Ta on välisministeeriumi planeerimisosakonna juht.
Grupp ei tööta Valges Majas.
Näiteks Iraak otsustas siiski järgida USA sanktsioone
ja suhtuda Iraani kui väljakutsesse, mitte liitlasse,
kuigi vaid mõne nädala eest kuulutas Iraak, et ei järgi sanktsioone.
Ta muutis oma seisukohta pärast USA ähvardusi.
Iraak elab USA armust.
Ta pole Hiina, Venemaa, Saksamaa, Prantsusmaa ega EL.
EL-i seisukohta mõjutab isiklikult Federica Mogherini.
Tema ametiaeg lõpeb järgmisel aastal.
Ta tahab, et leping ellu jääks, sest ta oli ise selle tegemise juures.
Hiina ja Venemaa kõrval on ka Jaapan.
Karmi liini meheks peetud Trump
vabastab Jaapani mingil põhjusel naftasanktsioonidest.
Kaitseminister Mattis tsiteeris hiljuti Winston Churchilli:
"Vaid üks asi on raskem kui võitlemine liitlastega -
see on võitlus ilma liitlasteta."
Üks asi on veelgi raskem - võitlus liitlaste vastu.
Seda teeb Trump.
Ta kehtestab sanktsioone Venemaale,
kes on tema liitlane Iraani tuumaprogrammi vastu.
Trumpi poliitika on nii vastuoluline!
See ei suuda kaua koos püsida.
Varsti näeme.
Halvavate sanktsioonide teemal -
kirjutasin nende osas 2007. a artikli teatud soovitustega,
mida järgiti,
kuigi neid ilmselt ei loetud.
Ja need töötasid.
Nende puhul oli eriti tark see,
et need lubasid Iraanil teatud määral naftat eksportida.
See hoidis hinnad kontrolli all.
Iraani probleem pole rahapuudus. Seda neil on.
Probleem on majanduse puudus.
Seal on tõsiseid siseprobleeme ja sanktsioonid süvendavad neid.
Sanktsioonid loovad muidugi kriisioluorra, mis aitab valitsust.
Tänane olukord siiski erineb veidi toonasest.
Revolutsiooniteoorias on Daviese J-kõver.
Revolutsioon ei alga näljahädast, vaid ootuste kriisist.
Inimesed nälgisid Stalingradis 2. Maailmasõja ajal
ja Iisraeli Iseseisvussõja ajal Jeruusalemmas,
kuid nad pidasid vastu, sest uskusid oma võitlusesse.
Iraanlaste olukord on teine.
Nad ootasid palju, kuid pettusid tõsiselt.
Vaadake neid televiisoris! Nad pole näljas.
Asi pole näljas, vaid selles, kuidas nad kogevad reaalsust.
Nad tunnevad, et neid juhivad Mahdit ootavad hullud.
Ameeriklased käivad noateral.
Nad keskenduvad tuumarelvaküsimusele,
mitte niivõrd võimuvahetusele Iraanis.
Nad püüavad ka lõpetada
Iraani õõnestustegevust Lähis-Idas,
mis on saudide peamine eesmärk.
See on ka Iisraeli prioriteet Liibanoni ja Süüria tõttu.
Eesmärk pole seega tingimata midagi uut ehitada.
Et need eesmärgid Khameneile kohale jõuaksid,
tuleb Iraan viia olukorda,
kus režiimi tulevik on ohus.
USA praegust tiimi paistab valitsevat Pompeo,
mitte ainult seepärast, et ta on välisminister,
vaid ka seepärast, et ta keskendus Iraanile juba Kongressis ja CIAs.
See tiim arvestab Iraani majanduse ja ühiskonnaga.
Iraanlased pole enam revolutsioonifanaatikud.
Neil on sellest kõrini.
Kui Teherani suurtest lõunarajoonidest
kaotatakse alamate klasside elutingimused,
on valitsus tõsiselt ohus.
Asi pole enam pelgalt haritud kõrgklassi rahulolematuses.
Olen kahes asjas eriarvamusel.
Eldad rääkis ootustest.
Kas hakkad minuga vaidlema?
Ei. Küll aga Daviese J-kõveraga.
Šahh äratas kunagi ootusi keskklassi elustandardi tõstmise osas.
Kui peaaegu kõik peale korrumpeerunud eliidi
kuulusid alamklassi, ootusi polnud.
1960. ja 1970. aastate vahetumisel Iraani majandus kasvas veidi
ja iraanlased hakkasid enamat ootama.
Sellest algas šahhi allakäik.
Sel pole mingit pistmist revolutsiooni ootustega.
Jah, aga 1970. aastate majanduskriis hävitas valitsuse.
Teiseks on mõttetu eitada, et USA tahab Iraanis võimuvahetust.
Muidugi tahaks ta kedagi Pahlavi dünastiast
või et Teheranis pääseks võimule mõni sekulaarne läänemeelne isik.
Seda ei saa muidugi möönda, kuid see on varjatud sihiks.
Saateaeg on otsakorral.
Küsin veel kõigilt - Kuidas reageerib sellele olukorrale Iisrael?
Üks ajatolla Khamenei juhtivatest nõunikest,
ajatolla Khatami, ähvardas USAd,
et kui Ühendriigid peaksid Iraani ründama,
vastab Iraan rünnakuga selle liitlaste vastu,
eelkõige Iisraeli vastu. - Sama ütles ka Saddam.
See on naeruväärt, sest Khamenei ütleb, et sõda ei tule.
Annaksin Iisraelile ja USA-le alandlikult nõu,
et iraanlased kardavad Süüria sarnast riigi kokkuvarisemist.
USA peab selgelt lubama, et kaitseb meeleavaldajaid,
kui tänavail veri voolama hakkab.
Teiseks - USA peab pühenduma Iraani territooriumi ühtsusele,
sõltumata režiimist.
Naasen Iisraeli murede juurde.
Kuna ees on tormilised ja ebakindlad ajad,
vajab Iisrael rohkem kui iial varem
robustset heidutuspoliitikat Iraani ja Hezbollah' vastu.
Sellega on seotud meie otsus vältida lõunas ummikusse jäämist.
Iisraeli Kaitsejõud suudavad kahel rindel võidelda küll,
kuid Iraanile peab ilmselge olema, mis juhtuda võib.
Põhjas peab olema selge ja ühemõtteline heidutus.
Kaheksa sõna, palun.
Iisraeli Iraani-poliitika Süürias on edukas olnud.
Iraani tuumaprogrammi vastane poliitika on kaheldavam,
sest Iisrael pooldab Trumpi.
See on tänaseks kõik. Aitäh, dr Pardo, hr Oren ja dr Lerman!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri