Tere tulemast saatesse!
Süüria kodusõda ligineb lõpule.
Lahinguis on osalenud
Assadi valitsus, islamirühmitused, Iraan oma liitlastega, Iisrael ja Türgi.
Viimatistest sündmustest vestlevad
kolonelleitnant reservis Reuven Ben Shalom,
kultuuristrateeg ja Jerusalem Posti kolumnist,
TV7 analüütik Amir Oren
ja professor Zeev Hanin Bar Ilani ja Arieli ülikoolidest.
Hr Oren, rääkige viimastest sündmustest Süürias.
Värskeimad ja tähtsaimad sündmused aetakse tihti segamini.
Tähtsaim Süürias on see,
et pärast peaaegu kaheksa aastat kestnud lahinguid
liigub sõda viimastesse staadiumitesse.
Assad väljus võitjana
tänu Venemaale, Iraanile ja Hezbollah'le.
Poliitilise võimu jagamise mudel pole siiski veel valmis.
Samal ajal, kui Venemaa oma partneritega
otsib mudelit Süüria stabiliseerimiseks,
lahingud jätkuvad.
Need keskenduvad Lõuna-Süüriale.
Lahingud kestavad muidugi ka põhjapoolses Idlibi regioonis
ja Türgi piiril.
Tõeline võitlus käib praegu siiski
Venemaa ja Iraani toetatud Assadi valitsuse
ja piirkonnas asuva al-Qaeda rühmituse vahel.
Assadi valitsus läheneb mässuliste viimastele kantsidele
Iisraeli piiri lähedal.
Seepärast on kasvanud pinged Iisraeli, Süüria ja Iraani vahel
Quneitra ja Suwayda rarjoonides.
Ma ei mõista, miks mässuliste grupid lahinguid jätkavad.
Näeme, kuidas sõda edeneb ja mis taktikaid kasutatakse.
Assadi valitsus plaanib kõike
koos Venemaa ja Iraaniga.
Nad kuulutavad oma plaani välja
ning vallutavad kõik alad, mida lubavad vallutada.
Nende tegevus on hävitav.
Iisrael on aktiivne strateegilisel ja humanitaarsel poolel.
Ma ei mõista, miks mässulised lõunas jätkavad.
Nende visadus on imetlusväärne.
Mäng on siiski peagi mängitud.
Iisraellased on aastaid öelnud, et Assadi päevad on loetud,
kuid see pole enam nii.
Süüria naaseb varasemasse stabiilsusse.
Pika perspektiiviga on Iraan ja Venemaa meie osalt tähtsaimad.
See pole nii selge kui arvasime.
Venemaa sõnul peavad kõik väed lahkuma, kui sõda läbi on,
ja see sobiks meile, kuna see tähendaks ka Iraani.
Ma ei usu seda enam,
sest Iraan on seal kanda kinnitanud kindlamini kui Venemaa.
Venemaa taandub pärast eesmärkide saavutamist,
aga Iraan jääb kohale vägedega, mis muutuvad kohalikeks.
Iraan jääb meile veel pikaks ajaks kaela peale.
Probleeme on kaks.
Esmalt räägivad kõik sõjajärgsest Süüriast,
kuid seda pole veel.
ISISt ja opositsiooni
pole veel selgelt võidetud.
Ja mis kõige tähtsam,
kõik Süüria sõjas otseselt või kaudselt osalenud suurriigid
lubavad püüda võimalikult kiiresti lahkuda.
Seda ütlevad USA, Venemaa ja Türgi,
aga keegi ei lähe.
Seega pole selge, mis edasi saab.
Kommenteeriksin seda, mida Reuven Venemaa kohta ütles.
Vaevalt, et Venemaa tahab Süüriat Iraani satelliitriigiks muuta.
Selles pole kokku lepitud.
Venemaa kasutas iraanlasi Assadi valitsuse päästmiseks.
Ukrainas, Krimmis ja gaasivaidluses Euroopaga
ei saavutanud Venemaa midagi erilisemat
kui Afganistanis või Tšetšeenias.
Nüüd on selge,
et erinevad huvid Süürias hoitakse tasakaalus.
Venelased ei lähe seega kuhugi.
Ka iraanlased jäävad sinna, kuid mitte praeguses mastaabis.
Moskvas kirjutatakse sellest teemast palju
ja olen sellest ka paari inimesega rääkinud.
Nad ütlevad avalikult,
et Venemaal on Lähis-Idas kaks liitlast:
Iraan ja Iisrael.
Venemaa pole NSVL.
ega suuda seista Lähis-Idas ühel jalal.
Üks Kremli analüütikuile lähedalseisev isik ütles,
et iisraellased, ameeriklased ja iraanlased avaldavad neile survet
sama võimatuteks suheteks nagu filmis Pretty Woman.
Nad peaksid kas iraanlastest vabanema
või kaks poolt kokku tooma.
Nad pole suutnud kumbagi.
Parim oleks, kui Netanyahu nõustuks
100-kilomeetrise tsooniga, kus asuksid vaid Assadi väed.
Ja mingeid vägesid poleks muidugi 1974. a piiridel.
Iisrael on palunud Sotšis, Moskvas ja kohtumistel
40-60 km laiust tsooni, kuid Venemaa on pakkunud 100 km,
aga tingimusel, et venelased hoiavad iraanlasi vaos
ja iraanlased ei lahku.
Netanyahu keeldus. Ta ei taha sinna iraanlasi
ja kui venelased seda asja korda ei aja,
jätab Iisrael endale vabaduse teha mida suudab ja tahab.
Kõik alternatiivid on laual.
Naaseme veidi ajas tagasi,
enne kui vestleme sõjajärgsest Süüriast.
Nagu öeldud on lahingud kõike muud kui möödas.
ISIS tõstis taas pead ja tegi Suwaydas mitmeid rünnakuid
Jabal al-Druze'is ja Jabal al-Arabis.
Rünnakuis hukkus üle 250 inimese. Nad võtsid ka pantvange.
ISIS suudab endiselt märkimisväärset hävingut tekitada.
Mil määral jätkavad ISIS ja teised äärmusrühmitused
Lõuna-Süürias lahinguid
islamistliku ideoloogia ja meetodite järgi?
See on üks vähemalt kahest paradoksist.
Esimene on see,
et Iraan on Iisraeli ja USA liitlane võitluses ISISe vastu.
Iisrael tahaks sealt muidugi kõiki oma vaenlasi minema,
kuid tal on omad prioriteedid.
ISIS on suurem saatan kui Iraan.
Teine pardoks on see,
et kui mingi kohalik võim on nõrk, siis teised ei keskendu talle,
ning nii saab ta jõudu koguda ja taas ohuks muutuda.
Nii juhtus ISISe jäänustega, nagu ka Jabhat al-Nusraga,
mis on rohkem al-Qaeda kui ISIS.
Naaseksin prof Hanini mainitud puhvertsooni juurde,
milles Iisrael ja Süüria 1974. a kokku leppisid.
Jonathan oli Helsingis Putini ja Trumpi kohtumise ajal.
Nende avaldused pressile erinesid teineteisest selgelt,
kuigi nad pidid lugema sama käsikirja
seoses Iisraeli ja Süüria 1974. a sõlmitud lepingut.
President Trump mainis vaid lahinguvälja reaalsusi,
vägede eristamist, ÜRO vaatlejaid jne,
president Putin aga rääkis poliitilisest ja diplomaatilisest kontekstist.
Ta mainis ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 338.
See viitab 242-le ehk "maa rahu vastu" mudelile.
Sellega annab ta Bashar al-Assadile teada,
et kui sõda on möödas ja Süüria stabiliseeritud,
tõstatatakse taas Golani teema.
See ei tähenda, et Venemaa peaks seda prioriteediks.
See pole hetkel aktuaalne.
Aga pikemas perspektiivis, vähemalt põhimõtteliselt,
tähendab see, et kui Iisrael tahab kõigi välisvägede lahkumist Süüriast,
meenutab Venemaa,
et keegi pole tunnustanud Iisraeli kontrolli Golanil.
Kui Süüria on taas jalule pääsenud, peab Iisrael Golani osas läbi rääkima.
Trumpi ja Putini kohtumise järel käis Putin Lõuna-Aafrikas.
Ta ütles Johannesburgis, et keskendus tippkohtumisel
eri regionaalsete võimude huvide tagamisele Süürias,
sh Iisraeli, Türgi, Iraani ja Süüria enda.
Kui Süüriat võib nende hulka lugeda,
siis kui suur sõnaõigus on neil Süüria tuleviku suhtes?
Süüria konflikt on üks Lähis-Ida keerukamaid.
Poolte spekter on hämmastav.
See on eri maade ja huvide maatriks.
See on väga erirnev konfliktidest, millega oleme harjunud.
Pooled olid neis alati halvad või head.
Iisrael on muidugi alati "hea".
Aga tõsiselt võttes oleme sellest maatriksist vaid väike osa.
Kuigi Iisrael on tugev ja mõjuvõimas tegija,
ja Iisraeli valitsus on küündinud suurte saavutusteni,
peame möönma, et me pole globaalne jõud
ja Süürias otsustab asju Venemaa.
Siia on segatud ka meile unikaalseid elemente,
nagu väärtusküsimusi.
Imetlesin äsja võitlejate visadust,
kuid ärgem unustagem, et tegu on al-Qaeda ja ISISega.
Kes moodustavad enamiku "mõõdukaist mässulistest".
Just, ja nad on vaieldamatult "pahad".
Ma ei ütleks, et oleme Iraani liitlased nende vastu,
aga kui keegi pommitab ISISt, on see hea,
eriti kui mõelda, mida ISIS on viimasel ajal druusidega teinud.
Iisraeli olulisim druusikogukond avaldab selle osas valitsusele survet.
See on väga keerukas maatriks.
Sellele tuleb läheneda üksnes huve kalkuleerides,
rahuldades teatud huve ja loobudes teistest.
Seda ei saa võita ega jagada pooli headeks ja pahadeks.
Peame õppima venelaste kombel
täpselt kalkuleerides mõtlema.
Samuti peame rivaale hindama.
Iraanil on selged huvid, mida ta teostab aeglaselt, aga kindlalt.
Iraan vajab stabiilset Süüriat hüppelauaks Liibanoni.
Ta peab jätkama Hezbollah' relvastamist Damaskuse kaudu.
Iisrael pommitab aeg-ajalt mõningaid objekte
ja tulistab alla drooni, aga Iraani nii lihtsalt ei võida.
Vene suursaadik Iisraelis ütles intervjuus Iisraeli meediale,
et Venemaal ja eriti Kremlil pole võimeid ega huvi
iraanlasi Süüriast jõuga välja ajada.
Kas iisraellased ja Iisraeli valitsus mõistavad seda?
Mu kolleegid mainisid,
et venelased kalkuleerivad oma huve Süürias väga täpselt.
Minu meelest on seda teinud ka Iisrael,
vähemalt vestlustes Venemaaga.
Ma ei jõua oodata,
kuni Zeev Elkin kirjutab raamatu Netanyahu ja Putini kohtumisest.
Eelmine suursaadik ei öelnud kunagi sõnagi
Venemaa positsiooni kohta Süürias,
kui välja arvata mõned loosungid väga üldisel tasandil.
Nüüd nimetati Iisraeli uus suursaadik
iisraellastele Venemaa plaane selgitama
ja sõnumeid vahendama.
Seepärast usun,
et Iisrael on oma positsiooni Kremlile väga selgeks teinud,
nagu ka Vene kaitseministeeriumile.
Netanyahu ja Lieberman on oma tahte selgeks teinud.
Ka välisministri rollis on Netanyahu rääkinud selgelt
oma kolleegile Lavrovile.
Lavrov räägib Smolenski väljakul, kus asub Venemaa välisministeerium.
Tema, kaitseministeerium, peastaap ja Kreml räägivad kõik omamoodi.
Nad loevad ehk Piiblit, nii et ütlevad ühel päeval:
"Ma ei ole oma venna valvur."
Kreml teeb üldsõnalisi avaldusi,
kuid praktilisel tasandil ei suuda Venemaa iraanlasi välja ajada.
Seepärast õhutab Venemaa Iisraeli fakte aktsepteerima,
nagu sedagi, et Assad jääb võimule, kuni Venemaa seda tahab.
Sama puudutab üldtasandil ka iraanlaste kohalolu Süürias.
Detaile võib hiljem arutada.
USA taaskehtestab peagi Iraanile sanktsioonid
seoses tuumalepingust taandumisega.
Kas see mõjutab Iraani võimet rahastada oma projekte Süürias
ja ka Liibanonis,
sest Iraan toetab täielikult Hezbollah't?
See on juba vilja kandnud,
sest USA kõrvale on tõusnud riike,
kes seda varem ei toetanud, näiteks India.
Kas Iraan peab seekord asjad põhjalikulmalt läbi mõtlema?
Iraan kannatab ka põua käes ja eri paigus rahvaülestõusude all.
Iraanist ei saa rääkida ühtse tegijana
nagu Venemaast või Iisraelist.
Seal on vähemalt kaks eri koolkonda.
President Trump kirjutas Twitteris hiljuti president Rouhanile
ja talle vastas karmi liini kindral Qassem Suleimani.
Süürias on Suleimani juhitud Revolutsioonikaarti Qudsi väed.
President Rouhani tahaks iraanlasi Süüriast tagasi koju tuua.
See on majanduslikult raske koorem.
Iraani tänavail on meeleavaldused.
Iraani valitsus on karmi majandusliku ja ühiskondliku surve all.
Suleimani, kes näib nautivat ülemjuhi soosingut,
nõuab endiselt kohalolu Süürias.
Venemaal pole mõttekas ette teatada,
et kui aeg kätte jõuab, ajavad nad iraanlased välja.
Venemaal on iraanlasi endiselt vaja.
Venemaal on Süürias vaid õhujõud ja sõjapolitsei.
Neil pole seal maavägesid.
On palgasõdureid ja vabatahtlikke,
kuid mitte armeeüksusi.
Venemaa pole eriti sentimentaalne, nagu ei polnud ka NSVL.
1917. a Venemaale naastes
viis Lenin riigi I Maailmasõjast välja,
nagu Saksamaa tahtis.
Stalin allkirjastas Molotov-Ribbentropi lepingu
ja sõdis hiljem Saksamaa vastu.
Putinil pole mingit probleemi olla hetkel Iraani liitlane
ja tuleval aastal selle vastu pöörduda, kuid ta ei teata sellest ette.
Mis puudutab suursaadiku jutte,
siis tähtis on ka see, mida ta ei öelnud.
Ta ei öelnud, et Venemaa kaitseb iraanlasi,
ega seda, et iisraellased ei tohi neid rünnata.
Teatud mõttes ütles ta:
"Tehke, mis vaja, ja meie teeme, mida meie peame tegema."
Peaasi et see Venemaaga koordineeritakse.
Süüriast rääkides tuleb arvestada ka Türgiga.
Türgil on Põhja-Süürias oma huvid.
Türgi armee on vallutanud seal alu,
mis moodustavad mingisuguse turvatsooni
Türgi piirilt kurdi vägedeni riigi idaosades.
Läänealadel teevad koostööd venelased ja süürlased,
nii et sealt hoiavad nad eemale.
Idlibi pärast võitlevad aga kõik pooled.
Kuidas suhtub Türgi Iraani kohalolusse Süürias?
See teeb Türgile muret.
On kurb,
et Türgi pole positiivne mängija,
kes meiega stabiilsust taotleks.
Tal on oma tugev programm -
naasmine endise hegemoonia juurde.
Erdogan pole hull, vaid kalkuleeriv juht, nagu teisedki.
Nagu Iraanil, on temalgi kaugemad sihid.
Nende hulka ei kuulu stabiilsus ega mingid piirid kaardil.
Teda huvitab üksnes uus osmanite impeerium
saja aasta pärast.
Seda kuuleb tema kõnedes ja näeb tema otsustes.
Ta on meie jaoks ettearvamatu.
Võime sellega oma kalkulatsioonides arvestada
seda üksnes 100 aasta kaugusele kalibreerides.
Räägime tavaliselt ka sunniitide ja šiiitide konfliktist.
On muidugi nii mõõdukaid sunniitlikke riike,
nagu Egiptus, Saudi Araabia ja Jordaania,
aga ka radikaalseid sunniite, nagu Türgi,
Egiptuses kukutatud Moslemivennaskond ja Hamas Gazas.
Ühelt poolt on Erdogan Iraani vastu, sest see on šiiitlik riik,
kuid samas püüab ta kõigutada mõõdukaid sunniitlikke riike.
Lähis-Idas on endiselt alu,
mis nende kahe vahel kõiguvad.
Kas nad on rahvusriigid
või ihalevad nad impeeriumit?
Hamas, Türgi ja Iraan kuuluvad viimasesse kategooriasse.
Nad püüavad ehitada impeeriumi, et saada selle keskmeks.
Iisrael peab mõtlema, kuidas sellesse suhtuda.
Kas oodata või rünnata kõiki, või üht või kaht?
Selles mõttes pole mäng veel mängitud.
Saateaeg on otsakorral. Palun lõpukommentaare.
Otsustav küsimus on: mida teha?
Iisraeli liin on praegu õige: punaste hoiatusjoonte säilitamine,
piiri kaitsmine lahingute leviku eest.
Iga üle piiri tulev rakett ja droon tuleb tõrjuda.
Teine hoiatusjoon on strateegiliste relvade pääs Iraani ja Hezbollah'le.
Iisraeli valitsus on harva nii selget suunda määratlenud
ja nii hästi hoiatusjooni säilitanud.
Iisraeli silmis oli Süüria enne kõrvalrollis.
Tavaliselt on Egiptus ja Iraak olnud tähtsaimad araabiamaad.
Kui Iisrael tegi Egiptusega rahu,
sai Süüriast kodusõja puhkemiseni suurim sõjaline oht.
Iisraeli kaitsejõud kavandati ja treeniti
Süüria rünnakuid tõrjuma.
Kodusõja alates ei osalenud Iisrael selles kuidagi,
kuid nüüd sõja lõpul võib Iisrael üsna tähtis olla.
Oleme pikalt olnud "villa džunglis".
Olime vähemalt ametlikult väljaspool kõiki konflikte.
Kahjuks on see ajajärk möödas.
Süüria kodusõja alguseni oli Süüria ohu näide,
kuna Iisraelil on rahu Egiptuse ja Jordaaniaga.
Süüria oli see oht, millega Iisrael kohtuma valmistus.
Viimased seitse aastat seda ohtu pole olnud,
kuid see võib uuesti ilmuda.
Iisrael pole osalenud sõjas,
aga andis salaja koalitsioonile infot.
Tema mõju oli vähene.
Nüüd sõja lõppedes on Iisraelil tugev kaart,
kuna ta võib nõuda lahinguid iraanlaste vastu,
kuid Venemaa ja teised tahavad riigi stabiliseerumist.
Prof Hanin, küsin veel Putini avalduse kohta
seoses 200 miljardi dollariga,
mida on vaja Süüria taasülesehitamiseks.
Kas summa on realistlik?
Euroopa ja USA ei paista osalevat.
Vaevalt see summa kokku saadakse,
aga Putinile on tähtis esimesena öelda,
et ta valmistub sõjajärgseks ajaks.
Reuven ütles, et Erdogan pole hull, kuid maailm on.
USA kehtestas sanktsioonid Venemaa ja Iraani vastu.
Ta on siiski Venemaa liitlane Süürias, aga Iraani vastu mitte.
Kuidas saaks Putin osaleda lepingus,
kui ta on endiselt sanktsioonide all seoses Ukraina ja Krimmiga?
Ehk oskab Trump seda lahendada. See on väga keerukas.
See on poliitiline avaldus, mis signaliseerib,
et Süürias otsustab asju Venemaa.
Teistegi probleemide puhul rõhutakse rahale, kuigi asi pole selles.
Aitäh, kol Ben Shalom, hr Oren ja professor Hanin!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri