Tere tulemast saatesse!
USA on kolinud ametlikult
oma saatkonna Tel Avivist Jeruusalemma.
See räägib USA tunnustusest linnale
kui juudiriigi pealinnale,
mis on maailmas pahameelt tekitanud.
Stuudios on
professor Efraim Inbar Jeruusalemma Strateegiainstituudist,
TV7 analüütik Amir Oren
ning dr Eran Lerman
Jeruusalemma Strateegiainstituudist ja Shalemi Kolledžist.
Hr Oren, juhatage teema sisse.
Taustategurid võivad üllatada.
Kui president Truman
14. mail 1948 Iisraeli riiki tunnustas,
tegi ta seda ilma Jeruusalemmata,
sest Iisrael palus tunnustada
vaid ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonile 181 vastavaid alu.
"Palume, et USA tunnustaks meie riiki
nn jagamisplaani piiridega."
Seepärast on viimased 70 aastat,
kui Iisrael tegi relvarahu Jordaaniaga,
kes kontrollis toona Ida-Jeruusalemma,
ning hiljem rahulepingud Jordaania ja Egiptusega,
pole Jeruusalemma peetud ametlikult Iisraeli pealinnaks,
kuigi riigiasjadega tegeleti Jeruusalemmas.
Nüüd tunnustas Trump Jeruusalemma ehk Lääne-Jeruusalemma
Iisraeli pealinnaks.
Saame näha,
mida palestiinlased saavad sellega nõustumise eest,
kuigi nad selle vastu protesteerivad.
Võitis terve mõistus.
Iisrael on Jeruusalemma oma pealinnaks kuulutanud.
Igal riigil on õigus
endale pealinn valida.
Keegi ei vaidlusta
Iisraeli valitsust Lääne-Jeruusalemmas.
Ma ei mõista, miks ei tohiks sinna saatkonda kolida,
kui riik pole vastu Iisraeli võimule Lääne-Jeruusalemmas.
Kogu Jeruusalemma peeti eritsooniks,
mis ei kuulu ühelegi riigile.
See võib olla ulme, kuid see on nende diplomaatiline kontseptsioon.
See on täiesti ebareaalne. - Muidugi.
Kui uurime ka ajaloo kontekstis
USA seisukohta,
siis põhiseadus tegi välispoliitikast
täidesaatva võimu ja valitsuse vahelise võitlustandri.
Kongressi mõlemate kodade arvamus on üle kahe põlvkonna olnud,
et ühtne Jeruusalemm on Iisraeli iidne pealinn.
Mäletan selgelt, kui George Bush Sr astus samme,
kus viidati Iisraeli "asundustele" Ida-Jeruusalemmas
ja hääletustulemus Senatis oli 100―0 Iisraeli poolt.
Bushi ei toetanud isegi tema lojaalne vabariiklasest sõber Bob Dole.
See on USA rahvast esindava Kongressi nägemus.
Suursaatkonna kolimist lükati siiski loobumisallkirjaga edasi
mitmete valitsuste ajal.
Põhimõtteliselt kõik presidendid, sh Obama,
lubasid valimiskampaaniates saatkonna Jeruusalemma kolida.
Seega pole tegemist eriti dramaatilise pöördega.
Pean seda siiski oluliseks sammuks.
See lõhub Iisraeli ja palestiinlaste tüli tavapärase lahendusparadigma,
mis on lähemal araablaste tõlgendusele ÜRO resolutsioonidest.
See pole õige tõlgendus. Võin rääkida resolutsiooni 242 sisust.
Johnsoni valitsuse sõnavalik näitab,
et nad ei oodanud Iisraelilt täielikku 1967. a piiridesse taandumist.
Trumpi valitsus tegi tähtsa sammu selle paradigma rikkumiseks
ja maa valmistamiseks praktilisele kompromissile,
lahendusele, mis ei põhine araablaste ebarealistlikel ootustel.
See lõhub ka Obama pärandi,
sest resolutsioon 2334 püüdis lahutada Jeruusalemma Iisraelist
või vähemalt panna vastu ühtse Jeruusalemma kehtestamisele
Iisraeli pealinnaks.
See on tõsi, kuid Obama eelkäija, president George W. Bush,
tunnustas 2002. a juunis saudide algatuse esitamise ajal
esimese USA presidendina kahe riigi lahendust.
Kui Palestiina riik luuakse Iisraeli kõrvale,
on selle pealinn oletatavasti Ida-Jeruusalemmas või selle lähedal.
Selle piiri tõmbamine on probleem,
kuigi isegi palestiinlased ei eita,
et täiesti juutidest asustatud Lääne-Jeruusalemm kuulub Iisraelile.
Seal pole ju kunagi palestiinlasi elanud,
kuna see ehitati väljaspoole Jeruusalemma müüre
äsjasaabunud juutide mahutamiseks.
Palestiinlased nõuavad endale siiski Ida-Jeruusalemma,
nagu ka Iisrael.
Vaja on seega kompromissi ja Ida-Jeruusalemm jagatakse
laiemalt kui vaid müüriga ümbritsetud vanalinn.
Seal asuvad muidugi pühapaigad.
2000. a jäid paljud probleemid Camp Davidis lahendamata.
Ida-Jeruusalemma puudutavaid probleeme on palju.
Aga kui rajatakse Palestiina riik,
kuulub Ida-Jeruusalemm või vähemalt suur osa sellest Palestiinale.
Rõhk on sõnal 'kui'.
Kas see jagamine realiseerub kunagi?
Kummalgi pool ei toeta rahvas kahe riigi lahendust.
Mida see siis tähendab?
Minu meelest pole see palestiinlaste otsustada,
kas teised riigid võivad saatkondi Jeruusalemma kolida.
Nende nõudmised Jeruusalemmale on nõrkadel alustel.
Viimased 170 aastat
on linnas olnud juudi enamus.
Jeruusalemm pole kunagi olnud
ühegi moslemi- ega araabiamaa pealinn.
Demokraatliku rahvana peaksime küsima Jeruusalemma araablastelt,
kas nad tahavad Palestiina riiki.
Arvamusküsitlused räägivad nende realistlikust nägemusest.
Teie loogika on vastuoluline.
Suveräänse riigina võib seegi otsustada oma pealinna üle,
nagu Iisraelgi.
Hea küll, aga miks ei võiks jeruusalemlased protsessis osaleda?
Küsigem enne neilt, kas nad tahavad Palestiina riigis elada.
Kõrval on autoritaarne, korrumpeerunud riik,
mille elatustase on kümnendik Iisraeli omast.
Jeruusalemma araablased
on täna innukamad linna poliitikas osalema.
Nad tahavad linnvolikogu valimistele isegi valimisnimekirju esitada.
Jeruusalemma araablased on israeliseerumas.
Nad tahavad õppida Iisraeli haridussüsteemis.
Iisrael ei suuda hetkel sellele vajadusele vastata,
kuna Ida-Jeruusalemma pole piisavalt investeeritud.
Kui abielluda tahad, tuleb ju küsida ka mõrsja arvamust.
Jeruusalemma araablastel pole mingit põhjust ega huvi
Palestiina riigis elada.
Dr Lerman, olete tihti rääkinud paradigma ja nö taju muutusest
Iisraeli ja palestiinlaste konfliktis
ning president Trumpi toodud uuest reaalsusest.
Mida see praktikas tähendab?
Tähtsaim on see, mida veel toimunud pole.
Otsus pole viinud pragmaatiliste läänemeelsete araabiamaade
ja Trumpi valitsuse konfliktini,
kuigi seda oodati.
Retoorika ja ÜRO resolutsioonid mängivad endiselt vana mängu,
aga poliitiline reaalsus on see,
et mitte miski ei takistanud USA valitsuse otsust.
Palestiinlaste küsimus pole kellelegi esmatähtis asi.
Iisraeli vaenlased viitavad sellele küll oma sõnakõlksudes,
kuid mitte palestiinlastele mõtlemiseks.
Iraani leerile on Iisraeli hävitamine religioosne kohus,
mis on seotud islamirevolutsiooni identiteediga,
ja sel pole mingit pistmist palestiinlaste vajadustega.
Saudi Araabial ja Egiptusel on palju tähtsamaidki probleeme.
Egiptusel on Moslemivennaskond ja terrorism
ning saudidel Pärsia laht ja Iraan.
Seepärast ei teinud 2017. a suvel
Templimäe metallidetektoritülis enamik araabiamaailmast piiksugi.
See on selge märk.
Palestiinlaste president Abbas on rääkinud karmidest tagajärgedest,
kui USA saatkonna ära kolib
ja tunnustab Iisraeli suveräänsust terves Jeruusalemmas.
Kas see on vaid tühi retoorika,
või on need karmid tagajärjed alles ees?
Nimetaksin seda pateetiliseks,
kui seda sõna ei kasutataks teistes tähendustes.
Tal pole USA valitsusele mingit mõju.
Ainus, mis ta teha saab,
on päästa iseennast raskete kompromissidega kõnelustelt.
Ta ei suuda kompromisse teha.
Tal on omad tugevused. Ta mõistab,
et Palestiina omavalitsuse süstemaatiline relvastatud vägivald
on olnud palestiinlastele hävitav.
Ma ei mõtle selle all üksikisikute vägivalda,
mida PO ülistab ja premeerib,
vaid süstemaatilist vägivalda, mis algas 2000. a oktoobris.
Abbas mõistab seda ja väärib selle eest austust.
Ometi ei suuda ta teha vajalikke kompromisse.
Ta võib vaid öelda, et teda ei huvita USA läbirääkimiste raamistik.
Nii väldib ta vajadust kompromisse teha
ja jääme ootama tema järeltulijat.
Iisraeli ja palestiinlaste tipptaseme kõnelused katkesid siis,
kui 2009. a tuli Olmerti järel võimule Netanyahu
ja peatas Annapolise protsessi.
Kuigi ta hiljem nõustus
Obama dikteeritud asundusehituse külmutamisega,
ei viinud see kuhugi.
Siis pidi Netanyahu pidama oma Bar Ilani Ülikooli kõne,
kus ta toetas kahe riigi lahendust.
Ta pole seda viimasel ajal korranud.
On tõsi, et Lähis-Ida maad ei hooli palestiinlastest.
Nad tahavad kogu teema lõpetada.
Selleks vajavad nad poliitilist suitsukatet.
Palestiinlaste juhtkond peaks ütlema: "Siin on aktsepteeritav valem,
arutame seda ja teid me rohkem ei vaja."
Seda pole toimunud,
kuna nii palestiinlaste kui Iisraeli poolel
on palju usaldamatust,
ja salasidemeid valitsuste vahel pole meie teada olnud.
On asjatu oodata, et juhid avalikult kõnelusi alustaksid.
Tippkohtumine peaks olema protsessi tulemus, mitte selle algus.
Puudub üksteisemõistmine.
President Trump pole ilmselt suutnud pooli kokku tuua
oma saadikute Jason Greenblatti ja Jared Kushneri vahendusel.
Aastaid kuulsime araabiamaadelt teatud retoorikat.
Alati kui riigid olid mingi väljakutse ees,
koondati kõik ühise vaenlase, Iisraeli vastu.
See ühtlustas avalikku arvamust.
Viimastel aastatel on vastuseis Iraani vastu pöördunud.
Araabia rahvastik mõistab teatud määral,
et Iisrael on Iraani-ohu suhtes nendega samas leeris.
Kuidas mõjutab see Iisraeli võimet lahendada konflikt
ja tema rahvusvahelist seisu ka araabiamaades,
kui ta püüab Iisraelimaal oma suveräänsust kinnitada?
Araabiamaailmas on läbi käidud ajalooline protsess.
Nad on mõistnud,
et Iisrael on fakt, millest niisama lihtsalt lahti ei saa.
Selle üritamine võib liiga kalliks maksma minna.
Eriti on seda tajunud eliit.
Nii on Jordaanias ja Egiptuses, kes on sõlminud rahulepingud.
Nii on ka Saudi Araabias, Pärsia lahe maades
ja mõnedes Põhja-Aafrika riikides.
See on minu meelest seotud ühe teise protsessiga -
USA taandumisega Lähis-Idast.
Lähis-Ida on jäänud üksi Iraani kasvava jõuga.
Nende kahetsuseks suudab Iraanile vastukaalu pakkuda vaid Iisrael.
Lähis-Idas on veel üks tähtis ilming,
mis kasvatab Iisraeli tähtsust araabiamaade jaoks -
Türgi islamiseerumine.
Türgi oleks võinud tegutseda vastukaaluna Iraanile,
sest see on suur sunniitlik riik.
Türgi islamiseerumine pärast Erdogani võimuletulekut
on Türgit ja Iraani siiski lähendanud.
Vaid Iisrael üksi suudab Iraani kasvavale jõule vastu panna.
Tähtsaim takistus Jeruusalemma tunnustamisele
ja teiste maade saatkondade kolimisele Jeruusalemma
on Euroopa Liidu vankumatu nõue,
et Jeruusalemma üle tuleb arutada selle alusel,
et Ida-Jeruusalemm palestiinlastele ja Lääne-Jeruusalemm Iisraelile.
Kas see on kivisse raiutud või võib see veel muutuda?
Poola peaminister tegi ju avalduse,
et on valmis saatkonda kolima.
Nagu ka Tšehhi.
Mitmed maad, kuid nad kõik seavad väikseid tingimusi
ja järgivad jätkuvalt Euroopa Liidu direktiive.
Iisraelil on probleem kollektiivse Euroopa Liiduga,
kuigi tal on suurepärased
kahepoolsed suhted
paljude EL-i maadega.
Paljude ajalooliselt raskete maadega
on tehtud suuri edusamme
alates Kreekast ja Küprosest lõunas kuni Hispaaniani.
Iisraelil on palju sõpru Ida-Euroopas.
Nad mõistavad sionismi rahvusliku liikumisena
ja raskete suhete ajalugu
NSVL toetatud riikidega.
EL-i liikmesriigid annavad Iisraelile palju liikumisruumi,
kuid EL institutsioonidele on siiski usuasjaks,
et palestiinlaste küsimus
tuleb lahendada palestiinlaste ootuste kohaselt.
Sellel on muidugi just vastupidine mõju
Euroopa soovitule.
Heatahtlikult usun siiski, et Euroopa tahab rahu.
See puristlik nägemus muudab rahu võimatuks.
Euroopa tõstab palestiinlaste ootused nii kõrgele,
et pooled ei suuda enam kokku tulla.
See paradigma võib murduda ka Euroopas.
Näiteks Prantsusmaa oli aastaid väga problemaatiline,
kuid nüüd on see joondumas Iraani-vastase liidu järgi
ja arvestab ka Iisraeli vajadustega.
Pole võimatu,
et aja möödudes läheneb ka EL Trumpi mudelile,
kui Iisrael ei hülga täiesti mõtet kompromissist
ja mingisugusest kahe riigi visioonist.
Trumpi mudel pole ju õnnistus kõigele, mida Iisrael tahab,
näiteks Läänekalda liitmisele Iisraeliga.
Greenblatti tiim pole tõesti midagi sellist ette valmistanud.
Kuigi ülevalt-alla protsess on blokeerunud,
tehakse Greenblatti abil palju tööd
altpoolt üles.
Salajasi kanaleid veel pole, kuid avalikke küll.
Meie rahandusminister Kahlon kohtub regulaarselt
palestiinlaste peaministri Rami Hamdallah'ga.
Kõik pole kaotatud Iisraeli ja palestiinlaste suhtes.
Euroopa võib oma seisukoha veel ümber mõelda.
Jeruusalemmaga on seotud tunded nii iisraellaste kui palestiinlaste
ja isegi kõikide moslemite poolt.
Kuid julgeolekuküsimused, piirid
ja muud probleemid, mis on samuti tähtsad,
pole nii emotsionaalsed ja neid võib lahendada ratsionaalselt.
Kui eksisteeriks valem, mida juhid aktsepteeriksid
ja oma rahvale esitleksid, sh palestiinlaste diasporaale,
kuna midagi tuleb anda ka pagulastele,
ja kui selle lahenduse saaks lahutada sisepoliitilisest debatist,
võiks Iisrael lõpuks omaks võtta üldstrateegia.
Seni on Iisrael tegutsenud päevhaaval,
mis on üsna hästi õnnestunud.
Ta pole pidanud loobuma oma saavutustest.
Aga mis on Iisraeli ulatuslikum strateegia?
Mida ta tahab ja kuidas kavatseb lõpetada verevalamise
ning noorusaastate ja ressursside raiskamise sellesse probleemi?
Kui Iisrael leiaks jõudu teha ettepanek,
millest palestiinlased ei saaks keelduda vähemalt arutelu tasemel,
oleks toimunud edusamme.
Teid kindlasti ei üllata, et olen eriarvamusel.
Minu meelest on Iisraelil selge strateegia - konfliktijuhtimine.
Enamik iisraellasi mõistab,
et palestiinlastega pole võimalik
aktsepteeritava kompromissini jõuda.
Nad jätkavad Iisraeli vastu vägivaldset võitlust.
Näeme seda iga nädalavahetus Gaza piiril.
Tuleb võita aega ja lükata rasked otsused edasi seniks,
kuni meil on kõnelustepartner.
Iisraeli parempoolse valitsuse asunduspoliitikagi
peegeldab seda tüüpi konfliktijuhtimist.
Iisrael väldib liigset regionaalset laienemist.
Loodetavasti on PO järgmine juhtkond teistsugune.
Palestiinlased pole ju ühtsed.
Nad on jagunenud Hamasi ja Palestiina omavalitsuse vahel.
Iisrael on varem teinud palestiinlastele suuri pakkumisi.
Need lükati tagasi.
Oleme mõistnud, et kõiki probleeme pole võimalik lahendada.
Seepärast tuleb konflikti kontrollida, et verevalamine jääks minimaalseks.
Dr Lerman, ütlesite,
et Abbas püüab palestiinlasi rahulikuna hoida,
nagu ütles ka hr Oren.
Abbas on valinud rahumeelsete meeleavalduste suuna.
Kui ta uuesti PLO esimeheks valiti,
kordas ta, et on pühendunud rahumeelsele protsessile.
Tal pole siiski võimu kõigi palestiinlaste üle.
Olukord ei vasta siiski Abbasi ja Euroopa soovidele,
vaid pigem Iisraeli ja USA omadele.
Kas see pardigma muutus, millest räägite,
võib viia vägivaldse ülestõusuni?
See on võimalik. Araabiamaades juhtub seda.
Ometi on need maad,
kes on oma kodusõdades kibeda õppetunni saanud,
nagu Alžeeria ja Liibanon, on just need,
kes ei sattunud 2011. a järel kaosesse.
See on Lähis-Idas erandlik.
Ka Gaza palestiinlased on näinud relvastaud konflikti tagajärgi.
Piiril tehakse vägivaldseid rünnakuid,
kuid Gazast pole lähtunud süstemaatilist raketituld
ligi neli aastat. See räägib millestki.
Sama käib ka palestiinlaste juhtkonna, eriti sõjalise juhtkonna kohta.
Praegu on armeejuhatus ühtedes kätes,
erinevalt Arafati ajast, kui eri ametid üksteise järel luurasid.
Nad mõistavad, et koordineerimine Iisraeliga on oluline.
See on tänaseks kõik.
Aitäh, prof Inbar, hr Oren ja dr Lerman!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri