Tervetuloa Jerusalem studioon!
Toukokuu tuo tullessaan -
haasteita Lähi-idän vakaudelle ja etenkin Israelin turvallisuudelle.
Tästä keskustelevat -
Owen Alterman, i24Newsin kansainvälinen kirjeenvaihtaja, -
analyytikkomme Amir Oren, -
Elhanan Miller, Lähi-idän foorumin tutkija -
ja tohtori Eran Lerman -
Jerusalemin strategiakeskuksesta ja Shalemin akatemiasta.
Herra Oren, luettelisitteko edessä olevat haasteet?
Toukokuu on alkanut, ja tapahtumat seuraavat toisiaan nopeasti.
Libanonin parlamenttivaalit ovat käynnissä, -
ja tuloksiakin saattaa jo tulla.
Sitten Trump päättää, pysyykö Yhdysvallat ydinsopimuksessa.
Sitten USA:n suurlähettilään toimisto, -
ei siis itse suurlähetystö, -
siirretään Tel Avivista Jerusalemiin.
Sen jälkeen on Nakba-päivä, -
jolloin palestiinalaiset ja muut arabit muistelevat -
vuoden 1948 sodan alkamista, -
jonka seurauksena monet pakenivat tai karkotettiin.
Myös ramadan-kuukausi alkaa.
Paljon on siis tulossa lyhyessä ajassa.
Aloitetaan Libanonin vaaleista.
Libanonin vakaus on Israelin suurimpia huolenaiheita -
maiden yhteisen rajan vuoksi.
Yksi Libanonin parlamentin keskeisistä toimijoista on -
Hizbollahin poliittinen siipi.
Se on luokiteltu suurimpien uhkien joukkoon -
ja yhdeksi vahvimmista Iranin aseryhmistä Lähi-idässä.
Onko tässä tilanteessa uusia haasteita Israelille?
Hizbollah on suuri huolenaihe.
Se on jo vuosia ollut -
Libanonin järjestäytynein -
poliittinen ja sotilaallinen voima.
Se on muodostanut liittoja uskontorajojen yli, -
ja väestönkehitys suosii sitä.
Israel ei odota hyviä uutisia Libanonin vaaleista.
Osallistuminen Syyrian sotaan näyttää vahvistaneen Hizbollahia.
Myös Gazan räjähdysherkkä tilanne huolettaa Israelia.
Hamasin tyrmistykseksi -
mielenosoitukset eivät ole levinneet Länsirannalle, -
mutta Gaza on katastrofin partaalla.
Jos näillä kaikilla haasteilla on yhteinen tekijä, -
se on pelote.
Israel tekee kaikkensa -
palauttaakseen pelotteen.
Mitä Libanoniin tulee, -
Hizbollah on tosiaan kerännyt taistelukokemusta Syyriassa, -
mutta uskon Hassan Nasrallahin tajuavan, -
ettei se riitä Israelin puolustusvoimia vastaan.
Libanonilaisten turhautuneisuus vaikuttaa jo Libanonin politiikkaan.
Syyrian verilöylyihin on vedetty paljon nuoria.
Se on hillitsevä tekijä Hizbollahille.
Libanonin tilanne on siis monivivahteinen ja mutkikas.
Taustalla vaikuttaa Israelin pelote.
Sama pätee Gazaan.
Vastoin Hamasin levittämää myyttiä -
suurin osa gazalaisista ei halua lastensa kuolevan.
Herra Oren, ovatko nämä vaalit -
luottamus- tai epäluottamusäänestys Hizbollahille?
Hizbollahin johtajat sanovat, -
että vaikka he eivät saisikaan paljon parlamenttipaikkoja, -
he lisäävät vaikutusvaltaansa ja etsivät liittolaisia parlamentissa, -
jossa on monesti kuohunut viime vuosina.
Se on epäselvää.
Syynä on osittain presidentti Michel Aounin suhteet eri voimiin.
Aoun on kannattanut milloin mitäkin. Kerran hän oli Irakin puolella, -
ja yhteen aikaan hän oli muka Israelin tukema.
Sitten hän liittoutui Hizbollahin ja pääministeri Haririn kanssa.
Parlamenttijärjestelmä on muuttunut.
Monet paikat on vakiinnutettu tietyille alueille.
On vaikea sanoa, miten vaalitulokset heijastavat poliittista todellisuutta.
Mainitsisin erään toisen asian.
Korea on ollut viime aikoina huomiota herättävin kriisipesäke.
Molempien Koreoiden johtajien tapaamisissa on usein sanottu, -
ettei se sota loppunut vuonna 1953, -
jolloin aseleposopimus allekirjoitettiin.
Israelin ja arabien sotakaan ei ole koskaan loppunut -
sen alettua ehkä jo 1800-luvulla.
Israelilla on paljon turvallisuusuhkia, -
koska Israelilla ei ole virallista turvallisuusstrategiaa.
Ei ole mitään turvallisuusoppia tai -asiakirjaa, -
jota israelilaiset tai muut kansakunnat voisivat lukea, -
mutta myös Israelin puolustusvoimat.
Sen sijaan puolustusvoimien on tulkittava, -
mitä poliittinen taso siltä tahtoo.
Viime vuosina Israel on ollut vain status quo -valta.
Sillä ei ole pitkän tähtäimen tavoitteita, -
vaan se pyrkii ainoastaan ylläpitämään tilannetta -
ilman kuolonuhreja ja riskejä kansalliselle turvallisuudelleen.
Se on huono tilanne strategian toteuttamisen kannalta.
Libanonia on pidetty monen vuoden ajan -
supervaltojen leikkikenttänä.
Se on tietysti ollut myös Lähi-idän valtojen leikkikenttä.
Iran ja Saudi-Arabia tukevat Libanonin eri ryhmiä.
Ovatko nämä parlamenttivaalit -
Iranin, Saudi-Arabian ja lännen välinen taistelukenttä?
Libanon on ollut taistelukenttä jo ainakin 40 vuotta.
Osapuolet ja taistelulinjat ovat muuttuneet väestökehityksen myötä.
50 vuotta sitten vastakkain olivat kristityt ja muslimit, -
mutta nyt pääasiassa šiiat ja sunnit.
Libanon on yksi Iranin ja Saudi-Arabian taistelukenttä, -
mutta ei todellakaan ainut.
Se vähentää Libanonin painoarvoa varsinkin Saudi-Arabialle, -
koska vaikka Iran pääsisi niskan päälle Libanonissa, -
Saudi-Arabia haastaa sen muualla, varsinkin nyt Jemenissä.
Niin on tapahtunut myös Bahrainissa ja muualla.
Lähi-idän kylmä sota ei rajoitu vain Libanoniin.
Yhdyn Amirin kommenttiin puolustusopin puutteesta.
Opetan Tel Avivin yliopistossa seminaaria otsikolla -
"Israelin puolustusoppi ja yksisarvisten biologia".
Kumpaakaan ei ole olemassa.
Armeija ei arvosta -
tarkasti määriteltyä ylhäältä annettua opillista tekstiä.
Kenraali Eizenkot esitti oman asiakirjansa.
Se ei ole kansallisen turvallisuuden asiakirja, -
vaan puolustusvoimien oma strategia.
Sen keskeinen käsite on "sotien välinen toiminta", -
eli se, että Israel estää päättäväisesti Hizbollahia -
saamasta tiettyjä valmiuksia, -
niin Syyrian kuin Libanoninkin maaperällä, jos se on tarpeen.
Kulissien takana libanonilaiset, ehkä monet šiiat mukaan lukien, -
eivät tahdo vuoden 2006 tapahtumien toistuvan.
Se tuli liian kalliiksi. Pelote on ruma käsite, mutta se toimii.
Seuraava aihe on toukokuun 12. päivä.
Saanko sanoa vielä jotain Libanonista?
Libanon oli ennen Syyrian holhokki, mutta nyt on päinvastoin.
Yhdysvalloille Libanon on yksi Isisin vastaisen sodan rintama, -
ja siksi se tukee Libanonin armeijaa vastoin Israelin neuvoa.
Israel uskoo, että Libanonin armeija tekee yhteistyötä Hizbollahin kanssa.
12. toukokuuta siirretään Yhdysvaltojen suurlähetystö...
Ei, vaan 12. päivänä tehdään ydinsopimuspäätös.
Pahoittelen, tarkoitan 14. päivää, -
jolloin Yhdysvaltojen suurlähetystö siirretään Tel Avivista Jerusalemiin.
Käytännössä vain suurlähettilään toimisto ja asunto siirtyvät.
Onko se Israelille turvallisuusuhka?
Tämä on yksi esimerkki siitä, -
että Israelilta puuttuu -
diplomaattinen strategia.
Kaikki israelilaiset haluaisivat, että Jerusalem tunnustettaisiin, -
mutta auttaako tämä siirto nyt Israelia pitkällä aikavälillä?
Mielestäni ei, -
koska se vie Israelia liikaa tiettyä USA:n hallintoa kohti -
muiden liittolaisten, kuten EU:n, maltillisten arabimaiden -
ja jopa maltillisen palestiinalaisjohdon sijaan.
En näe tässä välitöntä vaaraa.
Palestiinalaiset kokevat muutenkin USA:n olevan Israelin puolella.
Ei kaduilla osoiteta mieltä nimenomaan tätä askelta vastaan.
Palestiinalaiset lähtevät liikkeelle "Al Aqsa on vaarassa"-kutsuhuudolla.
Toimiston siirtäminen ei saa heitä liikkeelle.
Väkivaltaisuuksien puhkeaminen Länsirannalla -
on Israelille jatkuva keskitason uhka.
Näimme, mitä seurasi toisesta intifadasta ja Israelin voitosta.
Pelote on toistaiseksi estänyt sitä toistumasta.
Sen riski on kuitenkin aina olemassa.
Se voi puhjeta vaikkapa suurlähetystön siirron yhteydessä, -
mutta se voi puhjeta muulloinkin, esimerkiksi silloin, -
kun metallinpaljastimet asennetaan Temppelivuoren sisäänkäynnille.
Väkivaltaisuuksien syy ei ole laukaisevissa tapahtumissa, -
vaan Hamasin ja Fatahin välisissä ja Fatahin sisäisissä kamppailuissa, -
palestiinalaisten yleisessä mielipiteessä -
ja poliittisen prosessin jumittamisessa.
Niitä voidaan yrittää ehkäistä kepeillä ja porkkanoilla, -
mutta ne eivät suoranaisesti liity lähetystön siirtoon.
Mitä Israelin pitää maksaa siitä?
Jos se on ilmainen, kuten se toistaiseksi on ollut, -
Israelissa kannatetaan sitä laajasti, -
mutta jos siitä joudutaan maksamaan turvallisuudessa ja diplomatiassa, -
voidaan miettiä, oliko se sen arvoista.
Toisin kuin Elhanan sanoi, -
12. ja 14. päivän yhteys on siinä, -
että maltillisen sunnipuolen tärkeimpiä arabijohtajia, -
Muhammad Bin Salmania, Muhammad Bin Zayedia ja Sisiä, -
kiinnostaa paljon enemmän se, -
mitä Trump sanoo Lähi-idän vakaudesta ja Iranista, -
kuin siitä, mitä hän tekee Jerusalemissa.
Palestiinalaiset ovat jääneet yksin.
Trump on nyt paljon tärkeämpi saudeille.
Heidän viestinsä palestiinalaisille on tyly: -
"Tämä ei ole meidän prioriteettimme."
Palestiinalaisten pakotetun ratkaisun malli on romahtanut.
Sitä pönkitti YK:n turvallisuus- neuvoston päätöslauselma 2334 -
ja Obaman hallinnon läksiäislahja arabeille.
Trump on nyt tekemässä tyhjäksi sitä kaikkea.
Israelin läsnäolon tunnustaminen Jerusalemissa on symbolinen teko, -
mutta sillä on myös strategisia vaikutuksia.
Se romuttaa pakotetun ratkaisun mallin -
ja pakottaa palestiinalaiset joko väkivaltaan, -
mikä on epätodennäköistä, koska he ovat liian heikkoja, -
tai tulemaan neuvotteluihin pienempien odotusten kera.
Miten tarkkaan harkittua oli se, -
että Trumpin hallinto asetti kongressille, -
Saksalle, Ranskalle ja Iso-Britannialle -
Iran-sopimuksen parantamisen määräajaksi 12. toukokuuta, -
ja suurlähetystön siirtämisen ajankohdaksi 14. toukokuuta?
Se ei selvästikään ollut harkittua, -
koska Trumpin piti tehdä ne ensimmäisenä virkapäivänään.
Hän päätti vaistonvaraisesti siirtää suurlähetystön -
ja vetäytyä ydinsopimuksesta.
Hänen henkilökuntansa kehotti häntä harkitsemaan uudelleen.
16 kuukautta on kulunut, -
eivätkä ne ole vieläkään toteutuneet konkreettisesti.
Ne osuivat nyt samalle viikonvaihteelle.
Owen kysyi, pitääkö Israelin maksaa siitä.
Kun politiikassa annetaan jotain, -
toinen tietää jäävänsä antajalle velkaa.
Palestiinalaiset katsovat Trumpin olevan heille velkaa.
Olin aikoinani tekemisissä Jasser Arafatin kanssa -
ja mietin, -
miten hän olisi hyödyntänyt sitä, että Trump antoi jotain Israelille, -
ja on nyt palestiinalaisille velkaa.
Hän tietysti olisi näytellyt uhria, jolle piti antaa korvaus, -
mutta Mahmud Abbas vain sanoi muutaman ilkeän sanan -
ja vetäytyi nurkkaansa.
Arafat olisi jo manipuloinut Trumpia.
Toisaalta palestiinalaiset ovat käytännössä katkaisseet -
kaikki yhteytensä USA:n hallintoon, -
kunnes selviää, miten se korvaa tämän heille.
Mitä Abbas olisi voinut tehdä enemmän?
Se mitä nyt puuttuu, -
jota Arafat aina osasi käyttää, -
on arabimaailman ja kehitysmaiden tuki.
Israel on onnistunut katkaisemaan sen yhteyden.
Herra Miller, -
mainitsitte palestiinalaisten iskulauseen "Al Aqsa on vaarassa".
Se yhdistää kaikki maailman muslimit.
Palestiinalaiset ovat usein yhdistäneet kansallisen ja uskonnollisen taistelun.
Kuullaanko se taas 15. toukokuuta, -
kun palestiinalaiset viettävät koko arabimaailman kanssa -
Nakba-päivää, "katastrofin" päivää?
Se kuvastaa heidän käsitystään Israelista.
Palestiinalaisten vihollinen on nykyään palestiinalaisjohto.
Heidän tragediansa on se, etteivät he pysty yhdistymään -
ja kohtaamaan haasteet yhdessä.
Huhtikuun lopussa Abbas lopetti kaikki palkanmaksut Gazaan.
Hän käy kovaa sotaa Gazaa vastaan.
Monet palestiinalaiset toivoisivat hänen kovistelevan Israelia -
Hamasin sijaan.
Nakba on aina traaginen päivä palestiinalaisille.
Hamas ei kuitenkaan saanut vietyä levottomuuksia Länsirannalle.
Tänään se on heikompi kuin koskaan.
Gazan tilanne saattaa kärjistyä.
Rajalle voi tulla lisää ihmisiä, -
jolloin Israelin on vastattava, ja kuolonuhreja tulee lisää.
Se ei kuitenkaan ole laajentunut intifadaksi.
Olen samaa mieltä.
Kyse on nyt siitä, miten Abbas järjestelee uudelleen -
PLO-pohjaiset instituutiot.
Kuilu syvenee syvenemistään.
Länsirannalla ymmärretään, -
että yhteistyö Israelin kanssa kannattaa.
Gazalaiset ovat turhautuneita siihen ahdinkoon, -
johon Hamas on heidät vienyt.
Väliaikaisen kriisinhallintaratkaisun saavuttaminen -
toukokuun 15. päivän jälkeen -
on vaikea haaste, -
mutta Israelin puolustusvoimien johto on siihen valmis.
Toivottavasti poliittinen johto antaa heille tarvittavan liikkumatilan.
Sekä Israelilla että palestiinalaisilla, sekä Gazalla että Länsirannalla, -
on diasporansa.
Maailman juutalaiset ovat olleet Israelille voimavara.
He ovat tukeneet sitä taloudellisesti ja diplomaattisesti.
Palestiinalaisdiaspora on sen sijaan ollut -
myllynkivi palestiinalaishallinnon kaulassa.
Minkä tahansa sopimuksen Abbas tekisikin -
Israelin, USA:n tai maailman kanssa, -
hänen on vedettävä mukaan -
pakolaisten miljoonat jälkeläiset.
Ja he ovat radikaalimpia kuin palestiinalaisjohto.
Tästäkin syystä olemme umpikujassa.
Yritetäänkö muslimien pyhää kuukautta ramadania -
hyödyntää Lähi-idän muslimien kokoamiseksi -
palestiinalaisten kansalliseen taisteluun?
Se on ollut närkästyksen aihe Israelille -
ainakin 1980-luvun puolivälistä asti.
Israel uskoi, -
että PLO:ta ja palestiinalaisten kansallisliikettä vastaan -
voidaan taistella tukemalla uskonnollisia johtajia.
Israelilla oli se harhaluulo, -
että uskonnolliset johtajat olisivat maltillisempia ja filosofisempia.
Kansallisliikettä ja uskontoa ei voi erottaa toisistaan.
Sekä Hamasilla että Hizbollahilla on uskonnollisia piirteitä.
Aikaa on enää viitisen minuuttia.
Mikä on Israelin suurin haaste toukokuussa -
tästä päivästä lähtien?
Se mikä on vienyt israelilaispäättäjien huomion viime vuosina: -
Syyria ja Iranin läsnäolo siellä.
Kukaan ei halua mainita Venäjää.
Jos Venäjä hallitsee Syyrian ilmatilaa, -
Israel selviää tilanteesta koordinoimalla Venäjän kanssa.
Mutta entä jos Venäjä muuttaa mielensä?
Onko Israelilla korttia sen varalle, -
että Venäjä rajoittaa Israelia Syyrian ilmatilassa?
Mitä merkitsee Israelin turvallisuudelle, -
jos Venäjä suojelee Irania Syyriassa?
Se on lähes tabu Israelin julkisessa keskustelussa.
Sitä ongelmaa olisi ehkä mahdoton ratkaista.
Israelilla ei ehkä ole korttia, mutta se voi häiritä Venäjää.
Venäjä haluaa vakauttaa Syyriaa assadistisen hallinnon alaisuudessa, -
vaikka ei välttämättä itse Bashar Assadin johdossa, -
Astanan, Geneven tai minkä tahansa mallin mukaisesti.
Israel pystyy horjuttamaan sitä, -
jos sillä on syytä olla huolissaan Iranista tai Hizbollahista.
Venäjän on otettava Israelin tarpeet huomioon.
Israel on jättänyt Gazassa liikaa toisten päätösten varaan, -
Abbasin päätösten -
ja Egyptin päätösten -
Rafahin rajanylityspaikasta.
Israel näyttää kääntäneen selkänsä Gazalle vetäydyttyään sieltä, -
varsinkin sitten kun Hamas voitti vaalit vuonna 2006.
Gaza on kuitenkin yhteydessä Israeliin, ja sillä on seurauksensa.
Israel panostaa suuresti kriisinhallintaan Gazassa.
Usein unohdetaan, että Israel on rakentanut -
"maailman kehittyneimmän käärmeenruokintajärjestelmän".
Israel ruokkii Hamasia, -
joka yrittää purra Israelia.
Se tehdään päivittäin tuhannella kuorma-autolla.
Teemme niin juuri siksi, että ymmärrämme, -
ettei Gazaa voi jättää huomiotta.
Syyriasta sanoisin, -
että todellinen korttimme on se, -
että Venäjä kunnioittaa Israelin sotilaallisia valmiuksia.
Niin se on aina tehnyt.
Venäjä vetäytyi vuonna 1967, eikä tullut väliin.
Israel ampui venäläishävittäjiä näännytyssodassa Egyptissä.
Myös vuonna 1973 jouduttiin täpäriin tilanteisiin.
Venäjä kunnioittaa Israelin valmiuksia, -
eikä vaaranna saavutuksiaan Syyriassa -
yhteenotossa Israelin kanssa.
Jos Israel haluaisi tuhota Assadin, yhteenotto olisi väistämätön.
Israel yrittää kuitenkin vain estää Irania vetämästä Assadia tuhoon.
Se on myös Moskovan intressi.
Israelilla on siis pelote Venäjää vastaan -
ainakin Iranin kysymyksessä? ― Niin.
Mikä on Israelin suurin haaste?
Se on mutkikas ja dynaaminen haaste, -
koska se liittyy laajempiin USA:n, Iranin ja Lähi-idän suhteisiin.
Maailma katsoo nyt, miten torjumme Iranin uhkaa Syyriassa -
ja miten pelaamme Venäjän kanssa tässä kysymyksessä.
Jos onnistumme siinä, saamme liikkumatilaa palestiinalaisasiassakin.
Valitettavasti aika on lopussa.
Kiitos, Owen Alterman, Amir Oren, Elhanan Miller ja tohtori Eran Lerman!
Kiitos katsojillekin, näkemiin perjantaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10177 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta