Tere tulemast saatesse!
Maikuu saabumine toob kaasa
väljakutseid Lähis-Ida stabiilsusele ja eriti Iisraeli julgeolekule.
Stuudios on Owen Alterman,
i24Newsi rahvusvaheline toimetaja,
TV7 analüütik Amir Oren,
Elhanan Miller, Regionaalse Mõttekoja teadlane
ja dr Eran Lerman
Jeruusalemma Strateegiauuringute Keskusest ja Shalemi Kolledžist.
Hr Oren, loetlege eesootavaid väljakutseid.
Mai on alanud ja üks sündmus järgneb teisele.
Käivad Liibanoni parlamendivalimised
ja kohe on oodata tulemusi.
Seejärel otsustab Trump, kas USA jääb tuumalepingusse.
Seejärel kolitakse USA suursaatkonna büroo,
mitte suursaatkond ise,
Tel Avivist Jeruusalemma.
Seejärel tuleb Nakba-päev,
kui palestiinlased ja teised araablased
mälestavad 1948. a sõja algamist,
mille tulemusel paljud põgenesid või pagendati.
Algab ka ramadaanikuu.
Lühikese ajaga on seega oodata üsna palju.
Alustame Liibanoni valimistest.
Liibanoni stabiilsus on üks Iisraeli suurimaid mureteemasid
riikide ühise piiri tõttu.
Üks Liibanoni parlamendi keskseist tegijaist
on Hezbollah' poliitiline tiib.
See on klassifitseeritud suurimate ohtude hulka
ja üheks Lähis-Ida tugevaimaks Iraani relvastatud rühmituseks.
Kas selles olukorras on Iisraeli jaoks uusi väljakutseid?
Hezbollah on suur mureteema.
See on olnud aastaid
Liibanoni organiseerunuim
poliitiline ja sõjaline jõud.
Ta on sõlminud suhteid ka väljaspool oma usu piire
ning demograafiline areng on neile soodne.
Iisrael ei oota Liibanoni valimistelt häid uudiseid.
Osalemine Süüria sõjas näib olevat Hezbollah't üksnes tugevdanud.
Ka Gaza plahvatusohtlik olukord teeb Iisraelile muret.
Hamasi meelehärmiks
pole meeleavaldused levinud Läänekaldale,
kuid Gaza on katastroofi äärel.
Kui kõigil neil väljakutsetel on ühisnimetaja,
siis on see heidutus.
Iisrael peab tegema ja teeb kõik,
et taastada oma heidutusjõudu.
Mis puudutab Liibanoni,
siis Hezbollah on tõesti Süüriast lahingukogemusi omandanud,
kuid usun, et Hassan Nasrallah mõistab,
et sellest ei piisa Iisraeli kaitsejõudude vastu.
Liibanoni frustratsioon mõjutab juba Liibanoni poliitikat.
Süüria veresaunadesse on palju noori kaasa tõmmatud.
See on Hezbollah't kammitsev faktor.
Liibanoni olukord on seega nüansirikkam ja keerukam.
Taustal avaldab mõju Iisraeli heidutus.
Sama käib ka Gaza kohta.
Vastupidiselt Hamasi levitatud müüdile,
ei taha enamik gazalasi, et nende lapsed sureksid.
Hr Oren, kas need valimised
on usaldushääletuseks Hezbollah'le?
Hezbollah' juhid ütlevad,
et isegi kui nad ei saa parlamendis eriti palju kohti,
kasvab nende mõjuvõim ja liitlaskond parlamendis,
kus on viimastel aastatel mitu korda kohisenud.
See pole selge.
Osaliselt president Michel Aouni suhete tõttu eri jõududega.
Aoun toetab kord üht, kord teist. Kunagi oli ta Iraagi poolel,
ja kunagi olevat teda toetanud Iisrael.
Seejärel joondus ta pigem Hezbollah' ja peaminister Hariri järgi.
Parlamendisüsteem on muutunud.
Paljud kohad on kinnistunud teatud piirkondadesse.
On raske öelda, kuidas peegeldavad valimistulemused tegelikkust.
Mainiksin üht teist seika.
Korea on olnud viimasel ajal enim tähelepanu äratanud kriisipesa.
Mõlemate Koreade juhtide kohtumistel on tihti öeldud,
et sõda ei lõppenud 1953,
kui allkirjastati relvarahu.
Iisraeli ja araablaste sõda pole samuti kunagi lõppenud,
ja see algas ehk juba 19. sajandil.
Iisraelil on palju julgeolekuohte,
kuna Iisraelil pole ametlikku julgeolekustrateegiat.
Pole mingit julgeolekudoktriini või -dokumenti,
mida saaksid lugeda iisraellased või teised rahvad,
aga ka Iisraeli kaitsejõud.
Selle asemel peavad kaitsejõud tõlgendama,
mida tsiviilešelon neilt tahab.
Viimastel aastatel on Iisrael olnud üksnes status quo jõud.
Tal pole pika perspektiivi eesmärke,
vaid ta püüab üksnes säilitada olukorda,
ilma inimohvrite ja riskideta riiklikule julgeolekule.
See on halb olukord strateegia teostamise seisukohast.
Liibanoni on peetud aastaid
suurvõimude mängumaaks.
See on muidugi olnud ka Lähis-Ida riikide mänguväljaks.
Iraan ja Saudi Araabia toetavad erinevaid Liibanoni rühmitusi.
Kas need parlamendivalimised
on Iraani, Saudi Araabia ja Lääne vaheline võitlusväljak?
Liibanon on olnud võitlustandriks juba vähemalt 40 aastat.
Osapooled ja rindejooned on muutunud rahvastiku arenguga.
50 aasta eest olid vastamisi kristlased ja moslemid,
kuid nüüd peamiselt šiiidid ja sunniidid.
Liibanon on üks Iraani ja Saudi Araabia võitlustandreid,
kuid kindlasti mitte ainus.
See vähendab Liibanoni kaalukust eriti Saudi Araabiale,
kuna isegi kui Iraan pääseks Liibanonis kuklasse hingama,
heidaks Saudi Araabia talle kinda mujal, eriti praegu Jeemenis.
Nii on juhtunud ka Bahrainis ja mujal.
Lähis-Ida külm sõda ei piirdu vaid Liibanoniga.
Ühinen Amiri märkusega kaitsedoktriini puudumise suhtes.
Õpetan Tel Avivi Ülikoolis seminari pealkirjaga
"Iisraeli kaitsedoktriin ja ükssarvikute bioloogia".
Kumbagi pole olemas.
Armee ei jäänud ootama
selgelt määratletud ülaltpoolt tulevat doktriiniteksti.
Kindral Eizenkot esitas oma dokumendi.
See pole üksnes riikliku julgeoleku dokument,
vaid kaitsejõudude enda strateegia.
Selle keskne mõiste on 'sõdadevaheline tegevus',
ehk see, et Iisrael takistab vajadusel otsustavalt Hezbollah't
teatud valmidusi saavutamast
nii Süüria kui Liibanoni pinnal.
Kulisside taga ei taha liibanonlased võimalik et ka paljud šiiidid,
2006. a sündmuste kordumist.
See läks liiga kalliks. Heidutus on inetu mõiste, kuid töötab.
Järgmine teema on 12. mai.
Kas võin veel midagi Liibanoni kohta öelda?
Liibanon oli varem Süüria hoolealune, kui nüüd on vastupidi.
USA-le on Liibanon üks ISISe vastase sõja rinne
ning seepärast toetab ta Iisraeli nõuande vastaselt Liibanoni armeed.
Iisrael usub, et Liibanoni armee teeb koostööd Hezbollah'ga.
12. mail kolitakse USA suursaatkond ..
Ei, 12. mail otsustatakse tuumalepingu küsimus.
Vabandust, mõtlen 14. maid,
kui USA suursaatkond kolitakse Tel Avivst Jeruusalemma.
Põhimõtteliselt kolivad vaid suursaadiku büroo ja residents.
Kas see on Iisraeli jaoks julgeolekuoht?
See on üks näide sellest,
et Iisraelil pole
diplomaatilist strateegiat.
Kõik iisraellased tahaksid, et Jeruusalemma tunnustatakse,
kuid kas see kolimine aitab Iisraeli pikemas perspektiivis?
Minu meelest mitte,
kuna see kallutab Iisraeli liialt ühe konkreetse USA valitsuse leeri
teiste liitlaste asemel nagu EL, mõõdukad araabiamaad
ja isegi mõõduka palestiinlaste juhtkonna asemel.
Ma ei näe siin vahetut ohtu.
Palestiinlased tunnevad niigi, et USA on Iisraeli pool.
Tänavatel ei avaldata meelt just selle sammu vastu.
Palestiinlased lähevad liikvele üleskutsega " Al-Aqsa on ohus".
Büroo kolimine neid liikvele ei aja.
Vägivaldsuste puhkemine Läänekaldal
on Iisraelile pidev kesktaseme oht.
Nägime, mis järgnes teisele intifadale ja Iisraeli võidule.
Heidutus on takistanud seni selle kordumist.
See risk on siiski alati olemas.
See võib puhkeda kasvõi seoses saatkonna kolimisega,
kuid see võib puhkeda ka muul ajal, näiteks siis,
kui Templimäe sissepääsule pannakse metallidetektorid.
Vägivalla põhjus pole plahvatuslikes sündmustes,
vaid Hamasi ja Fatah' vahelistes sisevõitlustes,
palestiinlaste avalikus arvamuses
ja poliitilise protsessi takerdumises.
Neid võidakse üritada takistada ehk piitsa ja präänikuga,
kuid need pole otseselt seotud saatkonna kolimisega.
Mida Iisrael selle eest maksma peab?
Kui see on tasuta, nagu see seni on olnud,
on sel Iisraelis ulatuslik toetus,
aga kui selle eest peab maksma julgeolekus või diplomaatias,
võib küsida, kas see ikka oli asja väärt.
Erinevalt Elhanani mainitust,
on 12. ja 14. mai seos selles,
et mõõdukama sunniitide leeri tähtsaimad araabiamaade juhid,
Muhammad Bin Salman, Muhammad Bin Zayedia ja al-Sisi
on palju rohkem huvitatud sellest,
mida Trump ütleb Lähis-Ida stabiilsuse ja Iraani kohta,
kui selle kohta, mida ta teeb Jeruusalemmas.
Palestiinlased on üksi jäänud.
Trump on nüüd saudidele palju tähtsam.
Nende sõnum palestiinlastele on järsk:
"See pole meie prioriteet."
Palestiinlaste pealesunnitud lahenduse paradigma
on kokkuvarisenud.
Seda hoidis püsti ÜRO Julgeoleku- nõukogu resolutsioon 2334
ja Obama valitsuse lahkumiskingitus araablastele.
Trump on nüüd seda kõike tühistamas.
Iisraeli kohalolu tunnustamine Jeruusalemmas on sümboolne tegu,
kuid sellel on ka strateegilisi mõjusid.
See lõhub sunnitud lahenduse mudeli
ja tõukab palestiinlased kas vägivalda,
mis on ebatõenäoline, kuna nad on liiga nõrgad,
või tulema kõnelustele väiksemate ootustega.
Kui täpselt oli ette kaalutletud see,
et Trumpi valitsus seadis Kongressile,
Saksamaale, Prantsusmaale ja Suurbritanniale
Iraani-lepingu parandamise tähtajaks 12. mai,
ja saatkonna kolimise tähtajaks 14. mai?
Ilmselgelt polnud see kaalutletud,
sest Trump pidi tegema mõlemat oma esimesel ametipäeval.
Ta otsustas oma vaistu põhjal kolida saatkonna
ja taganeda tuumalepingust.
Tema personal veenis teda asja uuesti läbi mõtlema.
16 kuud on möödunud,
ja need pole siiani konkreetselt teostunud.
Nüüd sattusid need samale nädalavahetusele.
Owen küsis, kas Iisrael peab selle eest maksma.
Kui poliitikas antakse midagi,
siis teine teab, et on andjale võlgu.
Palestiinlaste seisukohast on Trump neile võlgu.
Mul oli kunagi pistmist Yasser Arafatiga
ja mõtlesin,
kuidas ta oleks ära kasutanud seda, et Trump andis midagi Iisraelile
ja on nüüd võlgu palestiinlastele.
Ta oleks muidugi näidelnud ohvrit, kellele tuli anda kompensatsioon,
kuid Mahmoud Abbas ütles vaid paar inetut sõna
ja tõmbus nurka.
Arafat oleks püüdnud Trumpiga manipuleerida.
Samas on palestiinlased praktiliselt katkestanud
kõik sidemed USA valitsusega,
kuni selgub, kuidas see neile korvatakse.
Mida oleks Abbas veel teha saanud?
See, mis tal hetkel puudu on,
mida Arafat alati kasutada oskas,
on araabiamaailma ja arengumaade toetus.
Iisraelil on õnnestunud see side katkestada.
Hr Miller,
mainisite palestiinlaste hüüdlauset "Al-Aqsa on ohus".
See ühendab kõik maailma moslemid.
Palestiinlased on tihti ühendanud riikliku ja usulise võitluse.
Kas kuuleme seda taas 15. mail,
kui palestiinlased tähistavad regiooni araabiamaadega
Nakba-päeva ehk katastroofipäeva?
See peegeldab nende arusaama Iisraelist.
Palestiinlaste vaenlane on tänapäeval palestiinlaste juhtkond.
Nende tragöödia on see, et nad ei suuda ühineda
ja väljakutsetega ühiselt tegeleda.
Aprilli lõpus lõpetas Abbas igasuguse palgamaksmise Gazas.
Ta peab Gaza vastu karmi sõda.
Paljud palestiinlased tahaksid,
et ta raputaks Hamasi asemel Iisraeli.
Nakba on palestiinlastele alati traagiline päev.
Hamas pole siiski suutnud rahutusi Läänekaldale levitada.
Täna on see nõrgem kui iial varem.
Gaza olukord võib halveneda.
Piirile võib inimesi juurde tulla,
mis puhul Iisrael peab reageerima ja inimohvrite arv võib kasvada.
See pole siiski laienenud intifadaks.
Olen nõus.
Asi on nüüd selles,
kuidas Abbas PLO-põhised ametid ümber organiseerib.
Kuid lõhe üha süveneb.
Läänekaldal mõistetakse,
et koostöö Iisraeliga tasub ära.
Gazalasi frustreerib sügavik,
kuhu Hamas on nad viinud.
Ajutise kriisikontrollilahenduse saavutamine
pärast 15. maid
on raske ülesanne,
kuid Iisraeli Kaitsejõud on selleks valmis.
Loodetavasti annab poliitiline ešelon neile vajaliku liikumisruumi.
Nii Iisraelis kui palestiinlastel, nii Gazal kui Läänekaldal,
on oma diasporaa.
Maailma juudid on olnud Iisraelile jõuallikaks.
Nad on toetanud seda majanduslikult ja diplomaatiliselt.
Palestiinlaste diasporaa
on aga olnud veskikiviks Palestiina omavalitsuse kaelas.
Mis tahes lepingu Abbas ka teeks
Iisraeli, USA või maailmaga,
peab ta kaasama
miljonid pagulaste järeltulijad.
Ja nood on radikaalsemad kui palestiinlaste juhtkond.
See on üks põhjus, miks me ummikus olema.
Kas moslemite püha kuud ramadaani
püütakse ära kasutada Lähis-Ida moslemite koondamiseks
palestiinlaste rahvuslikku võitlusse?
See on olnud Iisraelile tüliõunaks
vähemalt alates 1980. a-te keskelt.
Iisrael uskus,
et PLO ja palestiinlaste rahvusliikumise vastu
võib võidelda usujuhtide toetamisega.
Iisraelil oli illusioon,
et usujuhid on mõõdukamad ja filosoofilisemad.
Rahvusliikumist ja religiooni ei saa teineteisest lahutada.
Nii Hamasil kui Hezbollah'l on usulisi tunnusjooni.
Meil on jäänud veel viis minutit.
Mis on Iisraeli suurim väljakutse mais
tänasest päevast alates?
See, millel on viimastel aastatel olnud Iisraeli otsustajate tähelepanu:
Süüria ja Iraani kohalolu seal.
Keegi ei taha mainida Venemaad.
Kui Venemaa valitseb Süüria õhuruumi,
elab Iisrael olukorra üle Venemaaga tegevust koordineerides.
Aga kui Venemaa meelt muudab?
Kas Iisraelil on trumpkaart juhuks,
kui Venemaa hakkab Iisraeli Süüria õhuruumis piirama?
Mida tähendab see Iisraeli julgeolekule,
kui Venemaa kaitseb Süürias Iraani?
See on Iisraeli avalikus debatis peaaegu tabu.
Seda probleemi oleks ehk võimatu lahendada.
Iisraelil pole ehk trumpkaarti, kuid ta võib segada Venemaad.
Venemaa tahab stabiliseerida Süüriat assadistliku režiimi võimu all,
isegi kui Bashar Assad ise tingimata selle eesotsas pole,
Astana, Genfi või mis tahes mudeli järgi.
Iisrael suudab seda kõigutada,
kui tal on põhjust Iraani või Hezbollah' pärast muretseda.
Venemaa peab arvestama Iisraeli vajadustega.
Iisrael on jätnud Gazas liiga palju teiste otsustada,
Abbasi otsustada
ja Egiptuse otsustada
Rafah' piiripunkti osas.
Näib, et Iisrael on pärast Gazast taandumist sellele selja pööranud,
eriti siis, kui Hamas võitis 2006. a valimised.
Gaza on Iisraeliga siiski seotud ja sellel on tagajärjed.
Iisrael panustab Gazas paljuski kriisi vaoshoidmisse.
Tihti unustatakse, et Iisrael on ehitanud
"maailma kaasaegseima maotoitmissüsteemi."
Iisrael toidab Hamasi,
kes püüab salvata Iisraeli.
Seda tehakse iga päev tuhande veoautoga.
Teeme seda just seepärast, et mõistame,
et Gazas toimuvat ei saa ignoreerida.
Süüria kohta ütleksin,
et meie tegelik kaart on see,
et Venemaa respekteerib Iisraeli sõjalisi valmidusi.
Nii on ta alati teinud.
Venemaa taandus 1967. a ega tulnud vahele.
Iisrael tulistas kurnamissõjas Egiptuses Vene hävitajat.
Ka 1973. a oli täbaraid olukordi.
Venemaa respekteerib Iisraeli valmidusi
ega ohusta Süürias oma saavutusi
kokkupõrkes Iisraeliga.
Kui Iisrael tahaks hävitada Assadi, oleks kokkupõrge vältimatu.
Iisrael püüab siiski üksnes takistada Iraanil Assadi hävingusse vedamast.
See on ka Moskva huvides.
Iisraelil on seega heidutus Venemaa vastu,
vähemalt Iraani osas? - Jah.
Mis on Iisraeli suurim väljakutse?
See on keerukas ja dünaamiline väljakutse,
kuna see on seotud laiemate USA, Iraani ja Lähis-Ida suhetega.
Maailm vaatab nüüd, kuidas me Süürias Iraani-ohtu tõrjume
ja kuidas selles küsimuses Venemaaga mängime.
Kui see meil õnnestub,
saame liikumisruumi ka palestiinlaste küsimuses.
Kahjuks on saateaeg otsas.
Aitäh, Owen Alterman, Amir Oren, Elhanan Miller ja dr Eran Lerman!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri