Tere tulemast saatesse!
Pärast referendumi võitmist
Türgi põhiseaduse muutmiseks presidendivõimusüsteemiks
tõstis president Erdogan presidendi- ja parlamendivalimised
aasta võrra varemaks, 24. juunile,
sest presidendi uued volitused
jõustuvad alles pärast järgmisi valimisi.
Türgi sündmustest vestlevad dr Chai Eitan Cohen Yanarocak
Tel Avivi Ülikooli Moshe Dayani Keskusest,
TV7 analüütik Amir Oren
ja professor Zeev Hanin,
Venemaa ja Lähis-Ida ekspert Bar Ilani ja Arieli Ülikoolist.
Hr Oren, rääkige veidi viimastest sündmustest Türgis.
Erdogan tõusis võimule rohkem kui 15 aastat tagasi.
Ta on täiesti omaette kaaluklassis
Türgi viimaste aastakümnete juhtide seas.
Mõned mäletavad uduselt Bülent Eceviti,
Turgut Özali ja Tansu Cillerit,
kuid keegi neist polnud nii märkimisväärne kui Erdogan.
Erdogan ja Türgi on peaaegu sünonüümid.
Tal on õnnestunud koondada palju võimu enda kätte.
Ta püüab muidugi tulevasi valimisi ära kasutada.
Ta kuulutas need valimised ise välja oma võimu konsolideerimiseks.
Sellel on nii sisepoliitilised kui rahvusvahelised tagajärjed.
Türgi osaleb Süüria konfliktis
ja tema suhted Iisraeliga on tormilised,
kuna ta toetab Hamasi Gazas.
Tema suhe USAga on olnud Türgi välispoliitika aluseks
ligi 70 aastat.
Nüüd on see kahtluse all.
Naasin äsja Türgist.
Vestlesin tavaliste türklastega,
taksojuhtide, ettekandjate ja teistega.
Need valimised tulid neile üllatusena.
Nad ootasid neid aasta pärast.
Vesteldes nendega mõistan,
et riigi majandusseis halveneb.
Erakorralised valimised on Erdogani ennetusrünnak,
et ta ei kannataks võimaliku majanduskriisi pärast.
Aeg näitab, kas ta võidab uuesti või mitte.
Ta on muidugi soosik ja arvatavasti võidab.
Ta pole valimistel kunagi kaotanud pärast 2002. a võimule tulemist.
Konkurents siiski tiheneb pidevalt.
Tal on oluline vastaskandidaat,
Meral Aksener.
Tema Iyi partei on teinud selgeks,
et ta tahab tõsiselt Erdoganile väljakutse esitada.
See tekitab Erdoganile tingimata raskusi.
Erdogan püüab Akseneri eri viisidel blokeerida.
Ta korraldas erakorralised valimised
Akseneri peatamiseks.
Reeglite järgi võib ta alustada oma kampaaniat
alles 28. juunil,
kuid valimised toimuvad juba 24. juunil.
Aksener tegi siiski midagi uskumatut.
Sekulaarne partei CHP andis talle 15 parlamendikohta.
Nii suudab ta mööduda takistusest, mille Erdogan talle seadis.
Türgi poliitikast on saanud otsekui fantaasiaseiklus,
midagi Game of Thronesi sarnast.
Türgis on toimunud huvitavaid pöördeid.
Aga rahvusvahelisel areenil?
Dr Hanin, Türgi on võimas tegija
nii regionaalselt kui globaalselt.
Erdogan ja Hiina president Xi Jinping vestlesid telefonitsi
maade kahepoolsete suhete arendamisest
ja ka tugevnevatest suhetest Moskvaga.
Kui raske Türgi seis on?
Kas ta otsib alternatiivseid kasvuvõimalusi?
Riigil on majandusraskusi ja Türgi liir nõrgeneb.
Erdogani poolt omaksvõetud neo-ottomanismi esimene voor
on ebaõnnestunud.
Selle põhimõtteks oli
"null konflikti naabritega",
kuid Türgi on konfliktis peaaegu kõigi oma naabritega.
Erdogan on jõudnud teelahkmele.
Ta peab naasma nn Euroopa-teele
või arendama uue neo-ottomanismi doktriini,
nagu ta paistab hetkel tegevat.
Seega jätkab ta jõulist tegutsemist piirkondades,
mis kuulusid varem osmanite impeeriumi alla,
tehes siiski kompromisse eri tegijatega.
Eelkõige tegelikus Lähis-Idas.
Erdoganil on kaks "sõber-vaenlast" - Venemaa ja Iraan.
Riigid vihkavad üksteist kahepoolsel tasemel,
kuid püüvad ühiselt siiski kolmnurka moodustada,
mis oleks vastukaaluks eelkõige USA-le ja selle liitlastele,
ning samas ka araabiamaailmale,
eriti selle kahele keskusele Egiptusele ja Saudi Araabiale.
Ta suudab seega veel mõnda aega mängida.
Laiemas mõttes on Lähis-Idas uusi tulijaid,
nagu Hiina ja India,
ning riike, kes püüavad tõusta regionaalselt tasemelt
laiemale tasemele.
Selles võtmes võib mõelda isegi Iisraelile.
Iisrael on väike, kuid tehnoloogiliselt ja sõjaliselt tugev riik.
Temalgi võib selline eesmärk olla.
Ja lõpuks suured tegijad - suurriigid, kellel on Lähis-Idas oma huvid.
Erdogan on viimase ajani selles mängus hästi hakkama saanud,
kuid Süüria sündmused näitavad,
eriti pärast USA ja Prantsusmaa koostöö algamist,
et kuigi Türgi esineb regionaalsest suurema võimuna,
ta ehk siiski pole seda.
On huvitav näha,
kuidas näiteks arenevad Ankara ja Moskva suhted.
Osalesin hiljuti Lähis-Ida julgeolekukonverentsil,
mille korraldas Moskvas Venemaa Välisministeerium.
Märkasin, et poliitilisel tasemel
on Venemaal soojad suhted Türgi ja Iraaniga,
kuid professionaalsel tasemel, näiteks armees,
välisministeeriumis ja teistes operatiivorganisatsioonides,
ei usalda venelased Erdogani üldse.
Nad räägivad majanduskoostööst,
nagu Vene gaasi transportimisest Türgi kaudu,
kuid keegi ei võta seda tõsiselt.
Lisan veel ühe uue nime: Kreeka.
Käisite Türgis ja Moskvas,
ja mina võin rääkida oma käigust Ateenasse.
Tuleb külastada Sõjamuuseumi, et saada mingi arusaam
kreeklastele tähtsast traditsioonist.
On huvitav näha, kui palju nad vihkavad britte,
seetõttu, kuidas nood käitusid oma valitsetud Küprosel
iseseisvusliikumise vastu,
ja muidugi türklasi.
Türgi ja Kreeka on vaenujalal mitmel rindel.
Nende kreeklaste järeltulijad,
kel õnnestus põgeneda Izmirist ca 100 aasta eest,
ei unusta seda kunagi.
Kreeklased ei unusta kunagi Türgi okupatsiooni Põhja-Küprosel.
Nad on mõlemad NATO liikmed.
Varem elasid nad kuidagi kõrvuti USA kaitse all,
kuid nüüd on Erdogan Venemaa poole pöördunud,
kuid jätkab endiselt NATOs.
Tal on seega endiselt veto-õigus konsensust nõudvates otsustes.
Nii on Kreeka Iisraeli jaoks tähtsamaks saanud.
Iisraeli ja Kreeka armeed on teinud ühisõppusi
nii õhus kui merel.
See on huvitav areng Türgi läänepiiril.
See on korvanud õppused Türgi armeega.
President Recep Tayyip Erdogan ütles oma viimases kõnes,
et püüab lahendada oma probleeme Kreekaga,
ka kahe Türki tunginud Kreeka sõduri juhtumi osas.
Nad vahistati
pärast Kreekasse põgenenud komandomehi puudutava tüli järel.
Ankara tahaks neid tagasi saada.
Kreeka peaminister Tsipras on korduvalt öelnud,
et Türgist on saanud oht.
Türgi ei taotle enam Euroopa Liitu pääseda,
vaid on pöördunud itta Iraani ja Moskva suunas.
Seepärast on Türgi sattunud kokkupõrkekursile
Euroopa ja eriti Kreekaga.
Siin on kaks eri asja.
Üks on Kreeka ja Türgi omavahelised suhted.
Kreekal on palju saari Türgi piiri lähedal,
eriti Bodrumi piirkonnas.
Bodrum kuulus vanasti Kreekale.
Tülid on vältimatud.
Kas Türgile nii lähedal asuvad merealad kuuluvad Türgile
või peaks need saarte tõttu Kreekale kuuluma?
Viimasel ajal on peetud selliseid kahepoolseid tülisid.
Teine teema on Euroopa ja Türgi mitmepoolne suhe.
Viimase kümnendi jooksul on selgeks saanud,
et EL, millel on endalgi probleeme, näiteks Brexiti näol,
ei taha enda sekka 80 miljonit moslemit.
Seda eriti praeguse valitsuse võimu ajal,
sest Euroopa peab seda peaaegu diktatuuriks.
Euroopal on Türgi tõrjumiseks põhjuseid ja ettekäändeid.
Seepärast pole Euroopa soovid Türgi jaoks siduvad.
Migratsiooniteema on Türgi jaoks rahalise väärtusega.
Türgile makstakse migrantide hoidmise eest oma territooriumil,
et neil ei õnnestuks läände suunduda.
Muus mõttes liiguvad Euroopa ja Türgi teineteisest eemale.
Dr Cohen Yanarocak, rääkisite Türgi majandusraskustest.
Kui olen sel teemal türklastega rääkinud,
tänavad nad Erdogani selle eest, et ta päästis Türgi inflatsioonist.
Majandus tõusis 2000. aastate keskel
Türgi kaasaegse ajaloo parimale tasemele.
Tänased sündmused on viinud liiri nõrgenemiseni,
mis ennustab raskusi.
Olen aru saanud,
et türklaste enamik peab Erdogani jõumeheks,
kes suudab Türgi neist raskustest päästa.
Kas see räägib presidendi tugevast positsioonist
või käib Türgis muutus?
Seal oli ju hiljuti võimupöördekatse.
Esiteks rõhutan,
et Erdogan tõusis võimule tõsise majanduskriisi ajal.
Bülent Ecevit kaotas selle kriisi tulemusel
ja seepärast pääses võimule Erdogan.
Oma karismaatilise juhirolliga
viis ta ellu EL nõutud uuendused.
Tänu sellele tõid mitmed Euroopa investorid
Türki investeeringuid.
Türgi majandus hakkas õitsema.
Türgi suhted USA ja Euroopaga olid teistes mõõtmetes.
Türgi oli toona hoopis teistsugune kui täna.
Täna sõltub Türgi palju rohkem näiteks Qatarist.
Qatarlased saadavad raha Türgi majandusse.
Kui Türgi liiri väärtus langeb,
türklased vaesuvad,
kuid Qatarist dollareid ja eurosid saav Türgi valitsus rikastub.
See on irooniline.
Türgi ühiskonnas
püüavad paljud oma raha Türgist välja viia.
Seepärast lubas Erdogan karistada neid,
kes saadavad raha välismaale,
kuna see on Türgi majandusele tohutuks koormaks.
Teine tähtis seik on see,
et Erdogan peab oma naabreid, näiteks Kreekat,
tähtsaks võimaluseks võimu ja populaarsuse kasvatmisel.
Ta püüab pöörata tähelepanu majandusest eemale
nationalismile ja religioonile.
Istanbulis asuv Hagia Sofia oli bütsantsi katedraal,
mille osmanid 1453. a mošeeks muutsid.
Kaasaegse Türgi rajaja Mustafa Kemal Atatürk
muutis selle hiljem muuseumiks.
Religiooni poole liikuv tänane Türgi
püüab seda "muuseumi" taas mošeeks muuta.
Palvetajad Hagia Sofia ees tekitavad pingeid
ja Kreeka suursaadik tuleb sinna meelt avaldama.
Erdogani usuõpetlased palvetavad Hagia Sofia sees,
kui telekaamerad neid filmivad näiteks ramadaani ajal.
Lisaks tahab Türgi muuta Lausanne'i lepingut.
Selle allkirjastasid Kreeka, Türgi ja teised pooled
lahingute lõpetamiseks Türgi iseseisvussõja ajal.
Erdogan tegi umbes viie kuu eest olulise visiidi.
Ta ütles, et tahab teha otsustavaid muutusi
Lausanne'i lepingusse,
sihiga parandada Türgi idaosade olukorda.
Kreeklased ei taha sellest midagi kuulda.
Rõhutan seda seepärast,
et alati kui Erdoganil on majandusraskusi,
keskendub ta vanadele vaenudele,
nagu usuküsimustele,
et türklaste tähelepanu oma vaesuselt eemale juhtida.
See meenutab midagi.
Professor Hanin,
kui maailma liidrid räägivad Türgist,
on selge, et Türgi on oluline jõud.
Eelmine nädal nimetas Prantsuse president Macron Türgit
üheks võtmetegijaks Süüria kriisi lahendamisel.
Paljud lahendused Lähis-Idas vajavad Türgi nõusolekut.
Kui hästi Türgi neile ootustele vastab?
Kas ta on regionaalne ja globaalne otsustaja?
Hea küsimus.
Kas see on soovmõtlemine?
Seda näeme lähitulevikus.
Naasen kolleegide mainitu juurde.
Esmalt migratsioon ja türklased Euroopas.
See aeg, kus Saksa liidukantsler tuli kunagi lennuväljale
tervitama miljonit Türgist saabunud võõrtöölist,
on kaugele selja taha jäänud. Tänane seis on hoopis teistsugune.
Nüüd kardavad eurooplased, minu meelest põhjendatult,
seda migratsioonivoolu, nii türklaste kui teiste poolt.
Türgit kasutatakse kanalina Euroopasse
suures araablaste ja mittearaablaste immigratsioonis.
Seepärast on Türgil tähtis roll migratsiooni peatajana
ja Euroopa päästjana. Minu meelest on see soovmõtlemine.
Mis puudutab Türgi positsiooni Lähis-Idas,
siis muidugi on talle tähtis nn "isalmistlik valgus",
side teatud Pärsia lahe maade, eriti Qatariga,
kes on võtnud omaks araablastele tähtsa sümboolse rolli
palestiinlaste, eriti Hamasi kaitsjana.
Hamas on Moslemivennaskonna palestiinlaste haru.
Küsin siiski endalt -
Kui peatselt näeme Türgis Iraaniga sarnanevaid meeleavaldusi,
kus protesteeriti raha raiskamise vastu nende "uute liitlaste" peale,
kes on hommikul Iraani, pärastlõunal Saudi Araabia,
õhtu hakul Venemaa liitlased
ja päeva lõpetuseks naasevad Türgi hõlma alla?
Samuti küsin,
kas kõik karistavad regionaalset suurvõimu Türgit,
kes tahab tegutseda globaalsel tasemel?
Arvestada tuleb näiteks Ida-Euroopa olukorraga,
kui vaatleme Lähis-Idas toimuvat.
Ukraina pealinnas Kiievis on üsna huvitav olukord.
Venemaa Õigeusu Kiriku Ukraina harul käib kongress,
kus tahetakse kolida Moskva Patriarhaadi alluvusest
Istanbuli Kreeka Katoliku Patriarhaadi alluvusse.
Istanbuli Kreeka Katoliku patriarh ei saa tulla Kiievisse,
ilma Erdogani õnnistuseta.
Kas Venemaa-Ukraina kriis on Türgile kõige muu kõrval liiga palju?
Õigustaud küsimus, kuid saateaeg on otsakorral.
Küsiksin USA, Prantsusmaa ja brittide rünnaku kohta Süürias.
Türgi on toetanud Astana kõnelusi
ja Moskva hilisemaid katseid Süürias poliitilise lahenduseni jõuda.
Türgi pöördus taas USA poole
ja toetas Trumpi otsust rünnata Süüriat.
NATO peasekretär kindral Stoltenberg käis seejärel Ankaras,
et kinnitada Türgi-NATO suhteid.
Kas käimas on taas uus pööre või on see vaid näidend,
kus Türgi tugevdab jätkuvalt suhteid Moskva ja Teheraniga?
Peasekretäri visiit pole seotud sellega,
vaid see oli varem planeeritud.
Türgis on käinud USA tippametnikke,
nagu endine julgeolekunõunik McMaster,
millele pole järgnenud muud kui mõttetuid avaldusi,
välja arvatud USA kitsa vaatevinkli järgi,
kus esmatähtsaks on ISISe vastane võitlus.
USA vaatab Süüriat alati ISISe vastase võitluse perspektiivist.
Kõik muu on teisejärguline.
Nii keskendub ka Türgi kurdide vastasele võitlusele.
Kurdid pole talle üksnes välispoliitiline probleem,
vaid ka julgeoleku- ja sisepoliitiline küsimus.
Türgit huvitab muidugi Süüria tulevik,
kuid selle taustal on kurdide küsimus.
Türgi õnnistas USA, Prantsusmaa ja brittide pommitamisrünnakut,
kuna see oli seotud keemiarelvadega,
mida võib ka Türgi vastu pöörata.
Rahulepingu osas sarnaneb Türgi positsioon Venemaa omale.
Dri Cohen Yanarocak, viimane kommentaar, palun.
Türgi poliitika on vastuoluline,
kuna USA võitleb Assadi vastu
ja toetab samas PYDd.
Need on kaks eri sõda.
Türgi ülistab USA rünnakut Assadi vastu,
kuid peab seda ebapiisavaks.
Ja PYD toetamisele ollakse muidugi vastu.
Prof Hanin, lõpulause palun.
Mäng jätkub ja see tuleb huvitav.
Aitäh, dr Cohen Yanarocak, hr Oren ja professor Hanin!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguris