Tervetuloa Jerusalem studioon!
Washingtonin ja Moskovan retoriikka -
on kärjistynyt länsiliittouman vastattua Assadin epäiltyyn kemialliseen iskuun.
Kaksi supervaltaa varoittavat suorasta yhteenotosta, -
joka voi muuttaa alueellisen konfliktin globaaliksi.
USA:n ja Venäjän jännitteistä keskustelevat tohtori Eran Lerman -
Jerusalemin strategiainstituutista ja Shalemin akatemiasta, -
analyytikkomme Amir Oren, -
professori Efraim Kam Kansallisen turvallisuuden tutkimuskeskuksesta -
ja tohtori Nir Boms Tel Avivin yliopiston Moshe-Dajan-keskuksesta.
Herra Oren, mikä on tilanne?
Yhdysvaltojen turvallisuus- ja ulkopoliittisessa järjestelmässä, -
ei siis poliittisella tasolla, -
Venäjää pidetään "lähes tasavertaisena vastustajana".
Vaikka Yhdysvaltojen pitäisi olla ainut jäljellä oleva supervalta, -
se katsoo Venäjän aggressiivisen politiikan uhkaavan valta-asemaansa.
Venäjä uhkaa laajalla rintamalla, -
kybersodassa, sekaantumalla vaaleihin, Ukrainassa -
ja vastustamalla Euroopan ohjuspuolustusta.
Viime viikkoina Syyriasta on tullut supervaltojen taistelukenttä.
Venäjä kiistää suojattinsa Assadin käyttäneen kemiallisia aseita -
omaa kansaansa vastaan.
Venäjähän on ottanut Assadin siipiensä suojaan, -
ja vastustaa USA:n väliintuloa Syyriaan.
Venäjä on tullut jäädäkseen, -
kun taas Trump on jo ilmoittanut tuovansa pojat kotiin.
Tohtori Lerman, ennen USA:n, Ranskan ja Britannian iskua -
Venäjä varoitteli supervaltojen välisestä yhteenotosta.
Sen huipentuma oli, että kaikki ohjukset ammuttaisiin alas -
ja ohjussiiloihinkin tehtäisiin vastaisku.
Nämä uhkaukset eivät toteutuneet.
Onko se pelkkää retoriikkaa, vai onko siinä perää?
Venäjä on periaatteessa -
toisen luokan suurvalta, -
paitsi yhdessä asiassa: -
sotavalmiuksissa ja investoinneissaan huipputason sotateknologiaan.
Kaikessa muussa se on jäänyt jälkeen.
Israelin näkökulmasta se on tietysti suuri karhu, -
mutta se on häkkiin suljettu karhu, -
jonka eteläpuolella on väestöltään kymmenkertainen kansakunta, -
ja länsipuolella BKT:ltaan 20-kertainen liittouma.
Venäjä on passiivis-agressiivisuuden malliesimerkki.
Se on lähtökohtaisesti hauras ja puolustuskannalla, -
ja kostonhimoinen, -
sillä se menetti Neuvostoliiton romahtaessa valtavia alueita, -
joita se on rakentanut 1500-luvulta lähtien.
Vuonna 2008 näytti jopa mahdolliselta, -
että Nato levittäytyisi Dneprille ja Kaukasukselle asti.
Venäjä reagoi siihen erittäin aggressiivisesti.
Venäjän selviäminen tässä monimutkaisessa maailmassa -
on pitkälti edistyksellisen aseteknologian varassa.
Siksi sille on arkaluontoista, -
jos amerikkalaiset pystyvät toimimaan vapaasti Syyriassa.
Kukaan täysjärkinen venäläinen ei kuitenkaan ottaisi sitä riskiä, -
että ampuisi amerikkalaista sotalaivaa tai lentokonetta -
tällaisissa operaatioissa.
Jo kauan ennen kun se johtaisi ydinsotaan, -
Venäjä saisi niskaansa USA:n valtavat sotavalmiudet.
Venäjän puheet ovat siis pelkkää mahtailua.
Venäjä ei tietenkään pidä USA:n, eikä Israelinkaan, iskuista.
Isku ei ollut kuitenkaan Venäjälle kovinkaan tuhoisa.
Se kohdistui vain Assadin hallinnon kemiallisten aseiden käyttöä vastaan.
Se ei horjuta Assadin hallintoa eikä Venäjän asemaa Syyriassa, -
eikä Venäjän suhteita Iraniin ja Assadin hallintoon.
He kestävät sen kyllä, -
mutta mitä tapahtuu seuraavaksi?
Ei tämä tähän jää.
Historia toistaa joskus itseään.
Krimin sota alkoi vuonna 1853 Pyhän haudan kirkon kiistasta.
Ketkä sitä peliä pelasivat? Turkkilaiset ja venäläiset.
Perässä tulivat britit ja ranskalaiset.
Samat ovat nytkin mukana Syyrian kuvioissa.
Neuvostoliiton romahdettua 30 vuotta sitten -
maailmaa on sanottu yksinapaiseksi.
Huntingtonin ja Fukuyaman kirjoissa -
puhutaan uudesta maailmanjärjestyksestä.
Se kestikin melko kauan, -
koska Venäjä on ollut heikko, ja on edelleen.
Tietyt asiat ovat kuitenkin muuttuneet.
Varsinkin viime vuosikymmenen ajan presidentti Obaman aikaan -
Yhdysvallat vetäytyi ja johti vain taustalta -
maailman yksinapaisuudesta huolimatta.
Eräät Lähi-idän johtajat ja Putin ajattelivat toisin -
ja päättivät vahvistaa asemaansa ja identiteettiään.
Nämä kaksi napaa kehittyvät uuteen suuntaan.
Se alkoi ikään kuin kylmän sodan uutena kierroksena.
Kun liittoumia muodostetaan kriiseissä, kuten Syyriassa, -
Yhdysvaltojen muistetaan hylänneen liittolaisiaan.
Niinpä Venäjä esiintyy toisenlaisena liittolaisena.
Siitä tässä dynamiikassa on laajasti ottaen kysymys.
Venäjä korostaa pysyvänsä liittolaisensa rinnalla.
Nyt USA:n uusi hallinto viestittää, -
ettei se ehkä jatkakaan taustalta johtamista, ja edessä on yhteenotto.
Herra Oren, -
tohtori Boms puhui Obaman aikaan syntyneestä tyhjiöstä.
Yhdysvallat antoi Venäjän joukoille tilaisuuden tulla Lähi-itään -
ja tehdä sopimuksia eri maiden kanssa.
Myös ydinsopimus tarjosi Moskovalle mahdollisuuksia -
yhteistyöhön Iranin kanssa.
Syyriasta on tullut Venäjälle väylä suhteiden rakentamiseen -
Lähi-idän maiden kanssa.
Se osoittaa päättäväisesti haluavansa ja kykenevänsä -
pysymään lojaalina liittolaisilleen.
Vaikuttaako se Yhdysvaltojen Venäjän-politiikkaan?
Ovatko Moskovan ja Trumpin hallinnon toimenpiteet -
vain sokeaa syy- ja seuraussuhdetta?
Haluaisin puolustaa Obaman hallintoa.
Yksi asia johtaa aina toiseen, -
ja edeltäjän toimintaa kritisoidaan aina.
Obamaa edelsi Bush, joka meni Lähi-itään 11/9-iskun jälkeen.
Häntä ennen Clinton yritti Irakiin ja seuraten Bush vanhempaa, -
ja sitä ennen Reagan vetäytyi Beirutista -
sen jälkeen kun merijalkaväen kasarmiin iskettiin lokakuussa 1983.
Yksi ero Putinin ja Trumpin välillä on se, -
että venäläisten tapaan Putin ottaa historian huomioon, -
kun taas Trump ei tiedä eikä välitä siitä.
Putin haluaa palata Venäjän imperiumin suuruuden päiviin.
Hän tyrmää täysin Mihail Gorbatšovin politiikan, -
joka Putinin mielestä johti Neuvostoliiton romahtamiseen.
Putin on kostonhaluinen, aggressiivinen ja laajentumishaluinen.
Trumpista tulee mieleen Sarah Paleyn kuuluisa lause, -
että ikkunastaan Alaskasta hän näkee Venäjän Beringinsalmen yli.
Se on hieman liioittelua. ― Se on kuvannollista.
Välimatka on 8―16 kilometriä. Hän ei voi nähdä niin kauas.
Alaskassa Venäjä tosiaan on lähes Yhdysvaltojen rajanaapuri.
Trumpille "Amerikka on ensin" ja hän tahtoo sotilaat kotiin.
Hän haluaa jäädä vielä rakentamattoman Meksikon muurin, -
Kanadan rajan ja kahden valtameren väliin.
Hän haluaa lähteä Syyriasta mahdollisimman pian.
"Minä olen presidentti, ja minä päätän, -
mikä on tavoite ja milloin se on saavutettu.
Ja minä sanon, että olemme voittaneet."
Ranskan presidentti Emmanuel Macron sanoi -
taivutelleensa Trumpin pitämään joukkonsa Syyriassa -
pelotteeksi Venäjälle ja Lähi-idän valloille, -
jotta nämä eivät epävakauttaisi aluetta.
Onko näin?
Riippuu siitä, miten Trumpin lausuntoa tulkitsee.
Hänen vaistonsa sanoo, että pojat on saatava kotiin.
Kuitenkin hänen kolme tai neljä lausettaan yhdessä tarkoittavat, -
että USA tarvitsee muita tilalle.
Hän toimii siis taas liikemiesmäisesti.
Hän tahtoo lisää saudirahaa -
ja lisää arabi- ja kansainvälisten liittolaisten panostusta -
SDF:n ylläpitämiseen ja Itä-Syyrian hallussapitoon.
Tuo taakka pitäisi jakaa tasaisesti, eikä jättää sitä yksin USA:n harteille.
Tämä liittyy taisteluun, joka on yksi niistä harvoista, -
jossa amerikkalaiset ovat tappaneet venäläisiä.
Muutamissa tapauksissa venäläiset ovat tappaneet amerikkalaisia, -
mutta Kuubassakaan amerikkalaiset eivät tappaneet venäläisiä.
He olivat palkkasotureita.
Mutta he olivat hyvin lähellä Putinia, -
eivätkä he olisi voineet olla siellä ilman hänen siunaustaan.
Helmikuun siltojen taistelu Deir Ez-Zorissa oli paljonpuhuva.
Trump haluaa tuoda sotilaat kotiin vain jos se on mahdollista, -
eli jos avuksi tulevat ranskalaiset, saudit, arabiemiraatit ja muut, -
jotka haluavat pysäyttää Iranin etenemisen Itä-Syyriassa.
Pompeo kuitenkin ylpeili USA:n valmiuksilla -
ja kyvyllä tappaa noin 200 venäläistä Syyriassa.
Joidenkin mukaan se on pakottanut Trumpin jäämään alueelle.
Ei vain Pompeo.
John Bolton keskittyy lasersäteen tavoin Iran-kysymykseen.
Hänen nimittämisensä on vahva osoitus...
Toinen lasersäde kohdistuu Pohjois-Koreaan.
Pohjois-Koreaa kohtaan käytetäänkin jo vahvaa painostusta.
Irania vastaan painostus täytyy rakentaa, -
ja se ei onnistu pakenemalla yhteenottoja Iranin kanssa.
Kaikki on esinäytöstä siihen, -
mitä on luvassa toukokuun 12. päivä.
Tämä ei jää tähän.
Kaksi suurinta toimijaa Syyriassa, Venäjä ja Iran, -
eivät aio vetää joukkojaan Syyriasta.
Venäjä on vähentänyt läsnäoloaan Syyriassa, -
mutta samalla se teki sopimuksen Syyrian kanssa -
ilma- ja meritukikohtien käytöstä Syyriassa 49 vuodeksi.
Venäläiset jäävät siis sinne pitkäksi aikaa.
Ja mikä pahinta, Iran ei aio vetäytyä Syyriasta.
Hizbollah yrittää levittäytyä Syyriassa, Irakissa ja Libanonissa.
Iran ei lähde Syyriasta.
Iran aiheuttaa jatkossakin jännitteitä Israelin kanssa -
vielä pitkän aikaa.
Miten se vaikuttaa Yhdysvaltojen ja Venäjän suhteisiin, tohtori Boms?
Se lisää maiden välisiä jännitteitä, -
varsinkin kun ne näyttävät jo olevan lähes toistensa kimpussa, -
tai ainakin niiden palkkasotilaat.
Tai ainakin ne tukevat vastakkaisia aseryhmiä.
Asiaa voi katsoa laajemmasta näkökulmasta, -
myös Venäjän sekaantumista Yhdysvaltojen vaaleihin, -
johon liittyy Trumpin henkilökohtaisia ja liiketoiminnallisia ulottuvuuksia.
USA:n ja Venäjän toiminnanhan piti olla jossain määrin koordinoitua.
Maat tekivät sarjan sopimuksia koskien muun muassa Etelä-Syyriaa -
ja koko Syyrian konfliktin ratkaisusuunnitelmaa.
Amerikkalaisten raportoitiin vastanneen venäläisten pyyntöihin -
ja pysäyttäneen ohjelmiaan -
antaakseen venäläisille liikkumatilaa Syyriassa, -
koska USA sanoo vetäytyvänsä.
Sitten yhtäkkiä sanottiin taas ihan muuta.
Kahden viime viikon aikana -
Trump on puhunut johdonmukaisen epäjohdonmukaisesti -
tulosta tai lähdöstä, -
tai vastaiskusta ehkä nyt tai myöhemmin, jos koskaan, -
ja sotilaiden vetämisestä pois, mutta vasta kun heidän tilalleen tulee joku.
Se on niin sanottua "rakentavaa epäselvyyttä", -
jos siinä haluaa jotain järkeä nähdä.
Ehkä siinä on jokin metodi.
Toisaalta mailla on vastakkaiset intressit, -
mutta toisaalta ne eivät halua sytyttää todellista sotaa.
Herra Oren, -
Turkki on pikku hiljaa etääntynyt Natosta -
ja Nato-liittolaisistaan, -
ja lähentynyt Moskovaa.
Astanan neuvottelujen jälkeen -
Iran, Venäjä ja Turkki solmivat sopimuksia.
Turkki kuitenkin syytti Venäjää ja Irania niiden rikkomisesta.
Siitä seurasi kommentteja Turkin ja USA:n lähentymisestä, -
sillä Turkki tuki Assadin vastaisia toimia ja sotajoukkojen liikkeitä.
Se on ilmaissut tukensa myös Natolle.
Naton komentaja vieraili hiljattain Ankarassa.
Kertooko tämä siitä, -
että alueelliset vallat haluavat kyllä hajauttaa tukeaan -
kääntymällä Moskovan puoleen, -
mutta tosipaikan tullen Washingtonille ei ole vaihtoehtoa?
Washingtonilla ei ehkä ole vaihtoehtoa, mutta Ankaralla on.
Tämä on merkittävä kehityssuunta -
Yhdysvaltojen ja Venäjän suhteissa.
Turkki on ollut Naton tukipilareita -
alusta alkaen.
Sillä oli Naton toiseksi suurin armeija.
Se auttoi Yhdysvaltoja Koreassa ja monissa muissakin yhteyksissä, -
omien etujensa vuoksi tietysti.
Venäjä oli sille uhka.
Nir mainitsi Krimin sodan.
Perinteisesti Turkki ja Saksa olivat liittolaisia -
Venäjää ja Serbiaa vastaan.
Vasta toisen maailmansodan jälkeen -
USA vähitellen otti Iso-Britannialta Lähi-idän johtajuuden.
Amerikkalaiset tulivat ensimmäisenä nimenomaan Turkkiin.
Verukkeena toimi Turkin Washingtonin-lähettilään kuolema.
Hänen ruumiinsa vietiin Turkkiin USA:n sotalaivalla.
Se oli kuudennen laivaston alku.
Trump tietysti tietää tämän kaiken.
Ilmeisesti presidentti Erdogan on nyt päätellyt, -
ettei Turkkia hyväksytä Euroopan unioniin, -
eikä hän saa Natosta irti sitä mitä tahtoo.
Hän esti amerikkalaisia käyttämästä Incirlikin lentotukikohtaa -
viimeisimmässä hyökkäyksessä Syyrian kemiallisiin kohteisiin.
Hän on siirtynyt Venäjän vaikutuspiiriin.
Syynä on Venäjän ja USA:n epäsymmetrisyys Syyriassa.
Trump ei välitä Syyriasta, mutta Putinille se on hyvin tärkeä.
Siitä meidän on keskusteltava joskus myöhemmin.
Tohtori Lerman, haluaisin keskustella Israelista tämän kaiken keskellä, -
ja sen suhteista Moskovaan ja Washingtoniin.
Liitto Yhdysvaltojen kanssa on Israelille korvaamaton, -
mutta Israel on mukana monissa kuvioissa.
Miten hyvin Israel pystyy luovimaan näissä olosuhteissa?
Jos on pakko valita, niin siitä ei ole epäilystäkään, -
mutta Israel on viimeisten kymmenen vuoden aikana -
johdonmukaisesti ja viisaasti -
pitänyt kanavat auki venäläisiin.
Se on kartoittanut yhteisiä etuja -
ja selittänyt sitkeästi venäläisille, -
joskus jopa väkivaltaisin keinoin, -
että Venäjän intressi säilyttää Assadin hallinto vaarantuu, -
jos Assad yhtyy Iranin vaarallisiin seikkailuihin.
Tämän dialogin mahdollistavat, -
eivät vain strategiset ja kylmäveriset etunäkökohdat, -
vaan myös hienovaraiset tunneperäiset tekijät.
Israel on ainut maa 15 vuoteen, -
joka on pystyttänyt muistomerkin puna-armeijalle.
Putin tuli Nataniaan varta vasten siihen tilaisuuteen.
Toisin sanoen, mitä tulee nykyiseen kriisiin Puolan kanssa, -
olemme niitä harvoja, -
jotka yhä pitävät Ribbentropia pahempana kuin Molotovia.
Venäläiset tietävät, että meillä on tiettyjä tunneyhteyksiä.
Sitä paitsi noin 20 prosenttia israelilaisista on venäjänkielisiä, -
vaikkei välttämättä Venäjältä, vaan esimerkiksi Ukrainasta.
He ovat silta Israelin ja Venäjän välillä.
Mukaan lukien puolustusministeri.
Niin, hän on Moldaviasta, mutta puhuu erinomaista venäjää.
Kommunikointikanavat ovat ratkaisevan tärkeitä.
Siksi Israel välttyi ongelmilta Salisburyn tapauksessa.
Kanavien on oltava auki Venäjälle.
Israel ei ole huolissaan Venäjän käytöksestä Syyriassa, -
koska Venäjän läsnäolosta on sille tiettyjä etuja.
Israelin ongelma Syyriassa on Iran.
Israel pyrkii mahdollisimman paljon -
rajoittamaan Iranin toimintaa Syyriassa, -
jos se on edes mahdollista.
Israel on Syyriassa etulyöntiasemassa Iraniin nähden -
ilmavalmiuksiensa ansiosta.
Iranilla ei sellaisia ole.
Israel voi iskeä Iranin joukkoihin ja valmiuksiin.
Jää nähtäväksi, miten Iran vastaa Israelin iskuun iranilaiskohteisiin.
Se ei pysty tekemään paljonkaan.
Israel on vahvoilla Iraniin nähden.
Iranilaiset tietävät sen ja pelaavat sen mukaan.
Nähtäväksi jää, miten kauan he pystyvät jatkamaan.
Israelilla ja Venäjällä on yhteisiä etuja.
Osa niistä liittyy Iraniin.
Maiden välillä ei ole ideologista kuilua, -
toisin kuin kylmän sodan aikaan.
Mitä Syyriaan tulee, -
Venäjän läsnäolo sopii Israelille hyvin.
Suhde Venäjään on korostunut Obaman kauden jälkeen.
Jos USA ei ole täällä, jonkun on oltava, sillä Israel ei pärjää yksin.
Jos Venäjä haluaa vahvistua ja tehdä öljy- ja kaasusopimuksia, -
se käy Israelille.
Israel tietää myös, ettei Venäjäkään halua Iranin valtaavan Syyriaa.
Venäjä haluaa pitää ohjia käsissään.
Israelin ja Venäjän välillä on kuitenkin myös jännitteitä.
Iranilaiset ovat tehneet likaisen työn.
Venäjä on antanut ilmatukea 24 lentokoneella.
Se tuli sotaan verrattain myöhään ja otti suurimman osan kakusta.
Venäjä ymmärtää Iranin merkityksen.
Se haluaa pitää vaikutusvaltansa iranilaisiinkin.
Venäjä sanoo Israelille hoitavansa asian Israelin puolesta, -
mutta Venäjä ajaa omia etujaan, ja Israelilla on omansa.
Ohjelma on lopuillaan. Viimeinen kysymys tohtori Lermanille.
Mainitsitte USA:n vaatimukset taakan jakamisesta.
Onko Israel yksi niistä maista, -
joiden pitäisi USA:n mukaan osallistua taakankantoon?
Epäsuorasti kyllä.
Me pidämme iranilaiset kurissa.
Mutta mitä tulee saudeihin Jemenin ulkopuolella, -
heidän pitäisi tehdä enemmän Iranin vastapainoksi -
rahan ja resurssien saralla.
Kiitos, tohtori Lerman, herra Oren, professori Kam ja tohtori Boms!
Kiitos katsojillekin, näkemiin perjantaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10177 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta