Tervetuloa Jerusalem studioon!
Syyrian konflikti pysyy yhä -
maailman uutisotsikoiden kärjessä.
Syyrian tapahtumista keskustelevat -
tohtori Nir Boms Tel Avivin yliopiston Moshe-Dajan-keskuksesta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja tohtori Eran Lerman -
Jerusalemin strategiainstituutista ja Shalemin akatemiasta.
Herra Oren, kertoisitteko Syyrian viimeaikaisista tapahtumista?
Erään aiemman sisällissodan aikaan presidentti Lincoln puhui -
"kansan hallituksesta -
kansan avulla kansaa varten".
Syyriassa on useita sotia: sota Syyriasta, Syyriaa varten -
mutta ei kokonaan Syyrian kautta.
Syyria on taistelukenttä -
osittain hallinnon ja oppositioryhmien sodan vuoksi, -
mutta siellä käydään ainakin kahta muutakin sotaa.
Toinen niistä on -
USA:n ja Venäjän liittoumien sota Isisin rippeitä vastaan.
Toinen niistä voi kiihtyä lähiviikkoina ja -kuukausina: -
Israelin ja Iranin välinen sota.
Nämä kolme sotaa ovat osittain päällekkäisiä.
Viikkoja ja kuukausia sitten analysoimme tässä studiossa, -
että Syyrian sodan loppu oli alkanut.
Monessa mielessä niin olikin.
Assad oli pitkälti voittanut, -
ja sijaissodat kutakuinkin päättyneet.
Isis oli enimmäkseen voitettu, ja Venäjällä oli ohjat käsissään.
Persianlahdenmaat, Egypti ja Jordania pitivät selvänä, -
että kapina oli hävitty.
Jäljellä oli vain harvoja kapinallispesäkkeitä.
Assad oli pikku hiljaa ottamassa Syyriaa haltuunsa.
Etelässä ja pohjoisessa oli enää vain muutama ongelmakohta.
Sitten yhtäkkiä kääntyi uusi lehti, ja tehtiin taas kemiallinen isku.
Tämä punaisen rajan ylittäminen herätti suurvallat jälleen.
Sodassa alkoi uusi vaihe.
Se saattaa tuoda toisenlaisen lopun tälle saagalle, -
joka alkoi Syyrian kansannoususta -
ja jatkui sotana, josta tuli yksi Lähi-idän historian raaimmista.
Tämä on siis uuden alun alkua. Tohtori Lerman?
Syyriassa on sitäkin useampia sotia, -
sillä maa on niin riekaleina, ettei sitä voinut kuvitellakaan.
Siellä on myös kurdien ja Turkin sota.
Israelin ja Iranin jännitteet -
ovat kiristymässä.
Siihen vaikuttavat Trumpin hallinnon ja ehkä liittolaistenkin -
toukokuussa tehtävät päätökset Iranista.
Syyriasta voi tulla taistelukenttä niiden päätösten seurauksena.
Uskon myös, -
että Assadin tukijoiden, Venäjän ja Iranin, välillä on piileviä jännitteitä.
Assad voitti, mutta Assadin hallinto ei.
Syyrian armeija on kutistunut olemattomiin.
Jerusalemin strategiainstituutin Jonathan Spyer, -
joka on mielestäni parhaita Syyria-asiantuntijoita, -
huomautti, että Assadin hallinto tavallaan voitti kapinalliset, -
ja myös Isis on voitettu, -
mutta Syyrian armeijasta ei ole jäljellä juuri mitään.
Peli on kaikkea muuta kuin pelattu.
Itä-Ghoutan kemiallisen iskun tapauksessa -
amerikkalaiset, ranskalaiset ja britit vastasivat voimakkaasti -
joitakin tunteja iskun jälkeen, -
mutta Syyrian armeija valloitti silti ne alueet Jaish al-Islamilta, -
aseryhmältä, jota on tukenut muun muassa Saudi-Arabia.
Kertovatko nämä tapahtumat siitä, -
että vaikka punaiset rajat silloin tällöin ylitettäisiinkin, -
ja siihen reagoitaisiin sotilaallisesti tai diplomaattisesti, -
Assadin hallinto liittolaisineen valtaa edelleen alaa?
Venäjä ei ole liittolainen, vaan käskijä.
Assad on melkeinpä sätkynukke.
Hän ei konsultoi venäläisiä, vaan noudattaa heidän käskyjään.
30. maaliskuuta -
Venäjän esikuntapäällikkö Gerasimov sanoi etukäteen, -
että pian Venäjän ja Syyrian viholliset tekevät operaation, -
joka naamioidaan Syyrian hallinnon kemialliseksi iskuksi, -
jota käytetään tekosyynä hyökkäykselle Syyriaa vastaan.
Ja kuinka ollakaan, muutaman viikon kuluttua, -
vain muutama päivä -
ennen Assadin ja Jaish al-Islamin sopimusta Itä-Ghoutan Doumassa, -
tällä "kemiallisella tapahtumalla" kiristetään otetta vielä kerran.
Sanotaan sitä vain tapahtumaksi, koska emme virallisesti tiedä, -
oliko se oikeasti isku.
Vastaisku ei suuntautunut sille nimenomaiselle alueelle, -
ja kun tarkastajat saapuivat, todistusaineistoon oli kajottu.
Enää ei voi todistaa, -
että kemiallista iskua olisi ollut, tai että sitä ei olisi ollut.
Se on tunnettu venäläinen temppu -
USA:n toiminnan oikeutuksen kyseenalaistamiseksi.
Assad kyllä kestää USA:n ohjusiskun kerran vuodessa.
Ensi vuonna hän käyttää ehkä taas kemiallisia aseita -
testatakseen amerikkalaisten päättäväisyyttä.
Hän tietää, kuten kaikki muutkin, että amerikkalaiset haluavat kotiin.
Hän ei enää iske ennen kuin he lähtevät. Palaavatko he sitten?
Siinäpä kysymys.
Auttaako tämä kemiallinen isku amerikkalaisia palaamaan kotiin, -
vai muuttaako se USA:n hallinnon linjaa?
Taivutteleeko Bolton kumppaneineen amerikkalaiset jäämään?
Sitä paitsi yhtäkkiä onkin muodostunut halukkaiden koalitio -
ranskalaisten ja brittien tultua mukaan.
Ranska päätti juuri peruuttaa Assadille annetun kunniamerkin.
Se on symbolinen askel, -
mutta kertoo selvää kieltä siitä, ettei Assad ole liittolainen.
Vaikka se, mitä Amir sanoi, olisi tottakin, -
ja se olisi osa jopa Venäjänkin strategiaa, -
se on silti vaarallista.
Presidentti Trump on antanut viime viikkoina useita lausuntoja -
amerikkalaisjoukkojen lähtemisestä tai jäämisestä.
Ehkä tosiaan tulee vielä yksi kemiallinen isku, -
jossa kuolee muutamia kymmeniä ihmisiä.
Tässä sodassa on kuollut yli miljoona ihmistä, -
joten Douman kuolonuhrit eivät paljonkaan paina.
Se ei kuitenkaan ole niin yksinkertaista.
Taktinen voitto tietyllä alueella on eri asia kuin sijaissota, -
jossa ei ole kyse vain Doumasta, -
vaan USA:sta, Venäjästä ja Iranista.
Israelkin voi hyödyntää tilaisuutta reagoida tilanteen kehitykseen, -
sillä Syyria on Iranin toimintakenttä.
Israel ja Iran ovat useasti ottaneet yhteen siellä.
Syyrian taistelukenttä on muuttunut.
Tohtori Lerman, mitä sanoisitte -
Iranin ja Israelin sodan mahdollisuudesta?
Pannaanpa asiat oikeisiin mittasuhteisiin.
Koko Iranin akselilla Syyriassa, mukaan lukien Hizbollah -
ja šiiataistelijat Irakista, Afganistanista ja Pakistanista, -
lienee noin 20 000 aseistettua miestä.
Vaikka suurin osa heistä ei edes olisi sidottu eri alueiden hallussapitoon -
heikentyneen Syyrian armeijan rinnalla, -
heidän kykynsä sotia Israelin armeijan täyttä valmiutta vastaan -
on hyvin rajallinen.
Tarvitaan suhteellisuudentajua.
Iranilaiset testaavat nyt, miten reagoimme rajaloukkauksiin.
Reagoimme voimakkaasti 10. helmikuuta, -
ja todennäköisesti jatkossakin.
Olennaista tässä ei kuitenkaan ole USA:n tai Israelin operaatiot, -
vaan suuremman sodan syttymisen vaara Syyrian hallinnolle.
Venäjä on siinä ratkaisevassa osassa.
Jos Venäjä tulee siihen johtopäätökseen, -
että Iran on vetämässä Assadia tuhoon, -
ja että Assadin kuuliaisuus Iranille vaarantaa -
Venäjän investoinnit Syyriassa, -
Venäjä rauhoittaa tilanteen.
Haluaisin keskustella Syyrian sodan pelisäännöistä viime vuosina.
Israel on toistuvasti ilmoittanut punaisiksi rajoikseen -
täsmäohjusten viennin Syyriasta Libanoniin -
ja Iranin vallankumouskaartin levittäytymisen Syyriassa.
Israel ei juurikaan pysty vaikuttamaan siihen, -
sillä Assad toivottaa iranilaiset tervetulleeksi.
Iranilaiset pitävät läsnäoloaan oikeutettuna, -
ja Moskovankin mielestä he taistelevat legitiimisti -
Assadin puolesta kapinallisia vastaan.
Muutama viikko sitten Israeliin tunkeutui iranilainen lennokki, -
siis itse Iranin.
Hiljattain Israel ilmeisesti iski -
T4-ilmatukikohtaan Palmyran lähellä.
Siinäkin kuoli iranilaisia, muun muassa lennokkiosaston johtaja.
Se oli yllätys Iranille.
Kaikki tämä viittaa uuteen, suoraan yhteenottoon Iranin ja Israelin välillä.
Voiko se kärjistyä merkittävästi, -
vai voidaanko tilannetta lievittää hallitusti?
Ensinnäkin Yhdysvalloilla ja Israelilla on tästä täysi yhteisymmärrys.
Ranskan ja Britannian apu oli vain symbolista, -
koska amerikkalaiset olisivat tietysti voineet tehdä sen yksinkin.
Nämä kaksi maata ovat sattumoisin myös Nato-jäseniä -
ja turvallisuusneuvoston pysyviä jäsenmaita.
Se isku liittyi massatuhoaseisiin, joita nyt käytettiin Syyriassa, -
mutta kyse ei ollut varsinaisesti Syyriasta.
Toisaalta Israelin ja Iranin yhteenotossa on todellakin kyse -
Syyriasta tukikohtana.
Kun iranilaiset alun perin menivät Syyriaan seitsemän vuotta sitten, -
he toimivat "levottomuuksien hillitsemisen asiantuntijoina".
He olivat aluksi heikosti aseistettuja.
Ajan mittaan he, ja Hizbollah, osoittautuivat välttämättömiksi.
Ilman heitä Assad kaatuisi.
Venäjä tuli väliin vasta neljä vuotta myöhemmin, vuonna 2015.
Pari viikkoa sitten Venäjän pääesikunta huomautti, -
että Venäjän väliintulon aikaan -
Bashar Assad hallitsi vain kymmenesosaa Syyrian alueesta.
Venäjä käänsi sodan kulun, ja Assad on sille velkaa.
Iranista puhuttaessa tarkoitetaan vallankumouskaartin Quds-joukkoja, -
ei koko Irania eikä presidentti Ruhania.
Vaikuttaa siltä, -
että jos Israel kukistaa Qassem Suleimanin Syyriassa, -
tai saa hänet edes katoamaan, -
Ruhani ei häntä sure.
Quds-joukot ovat kuitenkin ajatollah Ali Khamenein käsivarsi.
Eikö se edusta Irania?
Siihen liittyy se, mitä tohtori Lerman ja tohtori Boms sanoivat.
12. toukokuuta nähdään, -
vetääkö Trump USA:n pois Iranin ydinsopimuksesta.
Hän ei voi kumota sopimusta muiden osapuolten puolesta, -
vaan ainoastaan vetää USA:n pois siitä.
Jos hän tekee sen, Iranin talous kärsii, -
ja Ruhanin sisäinen asema heikkenee.
Rialin devalvointi ja talousvaikeudet ovat jo suututtaneet -
monet iranilaiset.
Ydinsopimuksen lupaukset eivät ole toteutuneet.
Ruhani syyttää siitä vallankumouskaartia -
ja sen laajentumispolitiikkaa Lähi-idässä.
Ruhanin leirille ei ole katastrofi, jos Israel voittaa tämän yhteenoton.
Siinä on paljon perää.
Muutama kuukausi sitten Iranissa oli mielenosoituksia.
Niissä kritisoitiin muun muassa ulkomaihin sekaantumista -
sisäisten tarpeiden kustannuksella.
Syyria oli keskeinen kiistanaihe.
"Mitä te teette ulkomailla, -
kun kotimaassakin on niin paljon ongelmia?"
Heillä ei ole työtä, talous voi huonosti, pakotteita on vielä, -
eikä edistystä tapahdu.
Vallankumouskaartin yhä sotaisampi käytös -
saa amerikkalaiset vain koventamaan pakotteita.
En tarkoita, että Ruhani ja Iranin hallinnon maltillisempi siipi -
olisi rauhaa rakastavia ihmisiä, -
jotka haluaisivat kääntää vallankumouksen päälaelleen.
He ovat vain käytännöllisempiä eivätkä niin ideologisia kuin ne toiset.
Ajatollah Ali Khamenein lähipiiri, kuten hänen neuvonantajansa, -
korostavat, että ne, jotka eivät usko Iranin laajentumispolitiikkaan -
ja muihin ulkopoliittisiin toimenpiteisiin, -
eivät ymmärrä islamilaista tasavaltaa.
Nimenomaan.
Ei kyseessä ole mikään kahden ideologian välinen kuilu, -
vaan toiset suhtautuvat asioihin hieman käytännöllisemmin.
He uskovat ehkä hyvinkin lujasti vallankumousideologiaan, -
mutta nyt ei ole oikea aika toteuttaa sitä.
Se on kuin Isisin ja al-Qaidan erimielisyys kalifaatin ajoituksesta.
Uusi kemiallinen isku on tilaisuus kääntää Syyrian sodan kulku.
Sekin muistuttaa siitä, mitä Eran sanoi sijaissodasta ja kuolonuhreista.
Tämä ei tosiaankaan ole sota Syyriasta.
Sillä ei ole mitään tekemistä niiden syyrialaisten kanssa, -
jotka vahingoittuivat tai kuolivat Douman kemiallisessa iskussa, -
eikä edes sodassa vielä taistelevien syyrialaisten kanssa.
He kaikki ovat lähes lamaantuneet ja täysin riippuvaisia ulkovalloista.
Venäjä on hämmästyttävästi vallannut lähes koko maan 24 lentokoneella.
Olen eri mieltä Iranista.
Ruhani ei ole Iran.
Iranin vaaleilla valitulla presidentillä on kutakuinkin sama toimenkuva -
kuin Ranskan tai Venäjän pääministerillä.
Todellinen valta ideologiasta, sisäisestä järjestyksenpidosta, -
tiedustelusta, sotavalmiuksista ja terrorismista, -
koko vallankumouksen tarkoitusperistä, -
on lujasti Khamenein ja vallankumouskaartin käsissä.
Ruhanin reaktioilla ei siis ole mitään merkitystä.
Khamenei päättää kaikesta, millä on merkitystä meille.
Hänelle Syyria on vain osa laajempaa kamppailua, -
johon liittyy Israel-kysymyksen keskeisyys Iranin ideologiassa.
Israelilaisille on outoa, että iranilaiset kansana ajattelevat näin, -
vaikka iranilaisten suuri enemmistö tuskin vihaa meitä.
Emmehän me ole varastaneet heidän lampaitaan tai aasejaan.
Mutta siitä ei ole kyse, vaan Iranin vallankumouksesta, -
jolle Syyrian ja Jemenin sodat ovat ideologisia kamppailuja.
Myös Israelin tuhoaminen on tärkeää heidän identiteetilleen.
Siihen he tarvitsevat Syyrian maaperää, -
koska Hizbollahin juurtuminen Libanonin yhteiskuntaan -
rajoittaa sen toimintaa.
Hizbollah ei siis riitä, vaikka siitä on Iranille paljon apua.
Israelin epävakauttamisen ja tuhoamisen on edistyttävä.
Se on tehtävä Syyrian ja Jordanian kautta.
Siksi Etelä-Syyria on tärkeä osa Iranin suunnitelmia.
Israel tuskin välittää, jos Iranilla on tukikohta Pohjois-Syyriassa.
Huolta herättää vain se, että Iran tekee Etelä-Syyriasta tukikohdan, -
josta se epävakauttaa Jordaniaa ja tunkeutuu Israeliin.
Iranin islamilainen tasavalta aloitti puolustuskannalla.
Vuonna 1979 se pelkäsi -
šaahin tai hänen perheensä paluuta -
amerikkalaisten, brittien tai israelilaisten turvin.
Alle vuoden kuluttua Irak hyökkäsi sitä vastaan.
Siitä alkoi kahdeksanvuotinen sota, joka päättyi tasapeliin, -
mutta Iranille epäsuotuisasti.
Khomeinin oli pakko suostua siihen.
Siitä eteenpäin Iran sai onnekseen huomata, -
että Irak alkoi murentua sen silmien edessä -
Iranin tekemättä mitään.
Saddam provosoi USA:ta kahdesti hyökkäämään Irakiin.
Siitä lähtien Iran on saanut esteettä levittää vallankumoustaan -
kuten se teki 1980-luvun alussa Libanonissa Hizbollahin kautta.
Myöhemmin se yritti samaa muualla, erityisesti nyt Syyriassa.
Siinä sodan runtelemassa maassa se onnistuu.
Se yrittää tehdä Syyriasta hyökkäystukikohdan.
Iranilaiset tietävät kuitenkin varoa Israelin provosoimista, -
koska Israel voi tuoda sodan Iranin maaperälle, -
kuten se on pienessä mittakaavassa jo tehnyt -
salamurhaamalla ydinfyysikkoja ja -insinöörejä.
Ainakin Israelia on syytetty näistä salaperäisistä murhista.
Israel voi iskeä Iraniin, -
ja vaikka Iran on Israelia paljon suurempi, se on haavoittuvampi.
Israelin infrastruktuuri keskittyy vain muutamalle alueelle.
Yhteenotto ei kuitenkaan hyödytä kumpaakaan osapuolta.
Siksi hillintä on avainsana, kuten kylmässä sodassakin.
Eikö Iran ole oppinut siitä, -
että Irak provosoi Yhdysvaltoja ja romahti sen seurauksena?
Iran jatkaa kuitenkin Washingtonin provosoimista.
Tohtori Boms, arvioisitteko lopuksi, -
mitä lähitulevaisuudessa on odotettavissa?
Paljon riippuu Etelä-Syyriasta.
Se on ainut paikka, -
jossa on vielä kapinallisia.
Israel vaikuttaa siellä jossain määrin.
Siellä on Vapaan Syyrian armeija, josta kapina alkoi.
Se edusti vuosia sitten Syyrian mahdollista tulevaisuutta.
Nyt jäljellä olevat kapinalliset ovat enimmäkseen islamisteja.
Siirtyvätkö joukot nyt etelämmäs, -
jolloin Israelin on pakko päättää, -
työntääkö, ei vain iranilaiset, vaan Syyrian joukotkin, kauemmas, -
jotta tämä suhteellisen vapaa Syyrian alue säilyisi.
Vaikuttaako tämä etelään siirtyminen -
Iranin ja Israelin välisiin tapahtumiin?
Niin uskon.
Kaikki, mistä olemme keskustelleet, ei liity vain taktiseen taisteluun -
vaan myös sijaissotiin.
Israelin on toimittava lujasti, koska Moskovalle on välitettävä selvä viesti.
Venäjän täytyy tietää, että tarkoitamme sitä, mitä sanomme.
Venäjä, USA ja Jordania ovat tehneet sopimuksen, -
jonka pitäisi hallita Etelä-Syyrian tapahtumia.
Sen pitäisi turvata myös yhden Israelin tärkeimmistä intresseistä -
muotoutumassa olevassa Syyrian tilanteessa.
Jotta Venäjä voisi pakottaa siihen, sen on kiellettävä Assadia -
vaarantamasta omaa tulevaisuuttaan.
Siksi Israelin on viestittävä selvästi sekä sanoin että teoin.
Vuoden 1967 sodasta lähtien, -
tai ainakin vuoden 1973 sodasta lähtien, -
Israelin pelote Damaskoksen Assadin dynastiaa vastaan -
oli Damaskoksen sijainti lähellä Israelin rajaa.
Panssarivaunut voivat ajaa sinne hetkessä ja kaataa hallinnon.
Se on yhä merkittävä tekijä.
Valitettavasti aika on lopussa.
Jatkamme keskustelua tästä tärkeästä aiheesta -
ensi tiistain ohjelmassakin.
Kiitos, tohtori Boms, herra Oren ja tohtori Lerman!
Kiitos katsojillekin, näkemiin tiistaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10177 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta