Tervetuloa Jerusalem studioon!
Turkin sotaoperaatio Syyriassa jatkuu.
Turkki pyrkii tuhoamaan kurditaistelijat, -
joita se pitää uhkana kansalliselle turvallisuudelleen.
Operaatio on laajentunut uusille kurdialueille.
Tänään keskustelemme Turkin haasteista Syyrian rintamalla.
Tervetuloa, Paula Slier, Russia Todayn Lähi-idän toimiston johtaja, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja professori Efraim Inbar, -
Jerusalemin strategisen tutkimus- keskuksen perustaja ja johtaja.
Herra Oren, kertoisitteko viimeaikaisista tapahtumista?
Presidentti Erdogan aloitti Oliivinoksa-operaation 20 tammikuuta.
Hänellä oli kaksi tavoitetta, -
jotka liittyvät toisiinsa.
Toinen niistä on Syyrian YPG:n yhteyden katkaiseminen PKK:hon, -
eli Turkin sisäisiin terroriryhmiin.
Toinen tavoite on estää autonomisen kurdialueen muodostuminen -
Turkin ja Syyrian rajan eteläpuolelle.
Afrinin alueen hyökkäysten tarkoitus on siis -
saada kurditaistelijat perääntymään alueelta -
ja sitten katkaista heidän yhteytensä Manbijiin -
ja muihin alueen kaupunkeihin.
Kysymys kuuluu, mitä Erdogan aikoo seuraavaksi.
Siirtyykö hän Manbijiin, -
jolloin suora yhteenotto USA:n joukkojen kanssa on mahdollinen.
Turkin ja Yhdysvaltojen välit -
ovat jo nyt äärimmäiset kireät -
tämän pari kuukautta sitten alkaneen operaation takia.
Mitä Manbijin operaatiosta seuraisi?
Ja mitä tapahtuu Afrinin alueen kurdeille?
Työnnetäänkö heidät syvemmälle Syyrian kurdien YPG:n vaikutuspiiriin?
He pelkäävät Turkin hyökkäyksiä -
ja rangaistuksia kurditaistelijoiden tukemisesta.
Näillä tapahtumilla on maailmanlaajuisia vaikutuksia -
Turkin ja USA:n suhteisiin ja Pohjois-Syyrian tulevaisuuteen.
Syyria jaetaan, -
ja Turkki päätti estää -
kurdialueiden itsenäistymisen.
Venäjä ei puuttunut siihen.
Yhdysvallatkin sieti sitä.
Assad yritti estää sen lähettämällä joukkoja Afriniin, -
mutta epäonnistui.
Turkki muodostaa siellä nyt omaa turvavyöhykettään.
Turkki päätti osallistua uuden Syyrian muodostamiseen.
Afrinin valtaamisen jälkeen presidentti Erdogan julisti, -
että seuraava kohde on Manbij.
Matkan varalla on muitakin kaupunkeja.
Lisäksi Turkki antoi varoituksen Irakin keskushallinnolle -
koskien PKK:n toimintaa Pohjois-Irakissa, -
josta käsin se tekee hyökkäyksiä Pohjois-Syyriaan ja Turkin rajalle.
Turkki varoitti, että ellei Irakin hallinto tee asialle jotain, -
Turkin on pakko tunkeutua alueelle.
Leviääkö konflikti?
Vastaako Irak Turkin varoitukseen?
Erdogan voi toteuttaa uhkauksensa, mutta se ei välttämättä ole Turkin etu.
Israelilla on paljon kokemusta turvavyöhykkeistä, -
varsinkin pohjoisrintamalla, Libanonissa.
Ironista kyllä, 1950-luvun lopulla -
Israelilla ja Turkilla oli yhteisiä sotasuunnitelmia Syyriaa vastaan.
Ne kuitenkin kariutuivat Turkin vallankaappauksessa 1960.
Kokemuksistaan Libanonissa Israel on oppinut, -
että paikallinen tuki on välttämätöntä.
Israelin tukena oli Etelä-Libanonin armeija.
Israelin piti kuitenkin pönkittää sitä läsnäolollaan.
Heti kun ensimmäinen tulitauko päättyi, -
paikalliset terroristit tai sissit alkoivat iskeä miehittäjiä vastaan.
Erdogan on viime vuosina heikentänyt Turkin armeijaa.
Jos se silti onnistuu valtaamaan muutkin kaupungit Afrinin lisäksi, -
onko sillä voimaa pitää alueen väestö hallinnassaan -
ja välttää tappioita?
Ensi vuonna Erdoganin on saatava äänestäjät puolelleen.
Hän ei halua turkkilaisuhreja Syyriassa tai Irakissa.
Vaikka sotapuheet kuulostavat hyvältä, -
loppujen lopuksi -
operaatiosta voi tulla hänelle taakka.
Turkin hyökkäyksen pääjoukko oli Vapaan Syyrian armeija, -
joka oli merkittävässä osassa Afrinin valtauksessa -
sekä iskuissa Jarabulusiin ja muualle Pohjois-Syyriaan.
Se on säästänyt Turkin armeijaa suurilta tappioilta.
Mitä vaihtoehtoja Erdoganilla on? Uhat ovat konkreettisia.
Hänen on estettävä YPG-taistelijoiden yhteydet -
tiettyihin ryhmiin Turkissa.
YPG on myös vahvistanut läsnäoloaan Eufratin väärällä puolella, -
jonka Turkki on julistanut punaiseksi rajaksi.
Toki muitakin tekijöitä on, Yhdysvallat, Venäjä ja Iran, -
ja keskustelemme niistä kaikista.
Isku ja invaasio ovat kuitenkin käsitteellisesti eri asioita.
Iskussa toteutetaan tietty tavoite -
ja palataan määräajassa takaisin rajan taakse.
Invaasiossa alueelle jäädään ja sidotaan sinne joukkoja -
ilman päättymisajankohtaa ja irtautumismekanismia.
Jos Turkin armeija pystyisi toteuttamaan tavoitteensa -
pelkillä iskuilla, -
ne riittäisivät sille.
Turkin keinot vain eivät näytä olevan kovin tehokkaita.
Jos saan verrata tätä Israelin tilanteeseen, -
niin Israelhan on huolissaan Iranin levittäytymisestä Syyriassa.
Jos Israelin huoli on ymmärrettävä, niin on Turkinkin huoli.
Kurdit ovat valtava uhka Erdoganin silmissä.
Hän pelkää, että Pohjois-Syyrian tapahtumat innoittavat Turkin kurdeja -
perustamaan jonkinlaisen autonomian Turkkiinkin.
Hän syyttää usein kurdeja terrori-iskuista Turkissa.
Hänen huolensa ovat aiheellisia.
Hän pitää tätä hyökkäystä oikeutettuna puolustautumisena.
USA ilmoitti perustavansa rajaturvallisuusjoukot, -
joka koostuisi etupäässä kurdeista.
Turkin hallinnon ja presidentin huolet tulisi ottaa huomioon.
Turkki on ilmoittanut huolehtivansa väestöstä, eikä kostoa tarvitse pelätä.
Se jää nähtäväksi. Tilanne kentällä on räjähdysherkkä.
Professori Inbar, -
miten paljon Yhdysvallat todella vastustaa Turkin operaatiota?
Syyrian YK-lähettiläs syytti Yhdysvaltoja -
Turkin operaation hyväksymisestä.
Kiistat ovat hänen mukaansa vain teatteria.
Yhdysvallat ei tosiaan ole tuominnut sitä, -
että Turkin armeija ja Turkin tukemat joukot valtasivat Afrinin.
Yhdysvalloilla on pulma.
Toisaalta kurdit taistelevat sen rinnalla, ja he ovat hyviä liittolaisia.
Toisaalta se etäännyttää Turkkia, joka on USA:n tärkeä Nato-liittolainen.
Turkki on suuri, 90-miljoonainen kansakunta.
Sen sijainti on strategisesti tärkeä.
Kurdien pitäisi tietää omasta kokemuksestaan, -
että jos pitää valita Turkin tai kurdien välillä, -
niin vaikka päätös ei ehkä ole helppo, -
Turkki on lopulta hyödyllisempi liittolainen.
Se on reaalipolitiikkaa.
Kurdit yrittävät ehkä rakentaa liian suurta valtiota.
Turkki tekee eron eri kurdiryhmien välille.
Turkki tulee hyvin toimeen Pohjois-Irakin kurdien kanssa.
Se ei kuitenkaan siedä Syyrian kurdeja, -
joiden se oikeutetusti katsoo kuuluvan PKK:hon.
Yhdysvaltojen ja Turkin suhteet ovat olleet hankalat jo 15 vuotta -
Erdoganin puolueen ollessa vallassa.
Ensimmäinen merkki siitä nähtiin vuonna 2003.
Turkki ei antanut USA:n lähettää divisioonaansa Irakiin pohjoiskautta.
Suhde alkoi huonontua siitä lähtien.
Lähes kaksi vuotta sitten, vallankaappausyrityksen jälkeen, -
Erdogan alkoi käyttäytyä hyökkäävästi Obaman hallintoa kohtaan.
Nytkin, vaikka Trumpin oletetaan olevan ystävällisempi häntä kohtaan, -
hän ei hellitä Fethullah Gülenin takia.
Hän pitää USA:n kansalaisia vankeudessa.
Kuten professori Inbar sanoi, -
USA:lle Turkki on parempi liittolainen kuin kurdit.
Turkista on kuitenkin tullut niin paha ongelma Natossakin, -
että monet sanovat kulissien takana, -
että Naton yksimielisyysperiaate on kadonnut.
Muut Nato-maat eivät enää hyväksy Turkin veto-oikeutta.
Turkki jätetään huomiotta, jos se vastustaa muiden jäsenmaiden tahtoa.
Yhdysvalloissa ja Natossa on esitetty, -
että amerikkalaisten pitäisi lopettaa Incirlikin lentotukikohdan käyttö.
Heidän pitäisi lähteä vapaaehtoisesti, eikä odottaa Turkin rangaistustoimia.
Incirlikille pitää etsiä vaihtoehto.
Sitä ei saa jättää Erdoganin oikkujen armoille.
Jos kurdit ovat odottaneet liikoja, -
niin ehkä Erdoganinkin sukkulointi Venäjän ja USA:n välillä -
on mennyt hieman yli.
Turkin merkitys lännelle on perustunut nimenomaan -
sen Neuvostoliiton, nyt Venäjän, vastaisuuteen.
Tilanne on muuttunut.
Jos Turkki haluaa ostaa F-35-hävittäjiä -
venäläisvalmisteisten S-400-ohjusten ohella, -
monet Israelissa ja USA:ssa vaativat kauppojen estämistä.
Turkin ei saa antaa perehtyä huippuhävittäjän salaisuuksiin.
Se saattaa paljastaa ne Iranille ja Venäjälle.
Turkin tulevaisuus Natossa on tärkeä kysymys.
Se tukeutuu Naton turvallisuustakuihin, -
mutta se jäi kuitenkin yksin ammuttuaan venäläishävittäjän.
Se herättää Turkin epäilykset siitä, miten paljon Natoon voi turvautua.
Sama epäilys on Natolla Turkkia kohtaan.
Tämä kaikki hyödyttää Venäjää.
Turkki lähentyy Venäjää joko siksi, ettei se usko Naton suojelevan sitä, -
tai siksi, että Venäjä on niin vahva vaikuttaja Syyriassa, -
jossa Turkkikin haluaa olla mukana.
Venäjälle taas Turkki on tärkeä siksi, -
että sillä on vaikutusvaltaa Syyrian oppositiossa.
Turkki pystyy tuomaan opposition Astanaan.
Turkin Nato-jäsenyydestä on tulossa yhä vaikeampi, -
koska Turkki päätti muuttaa ulkopoliittisen suuntautumisensa.
Se näkyi jo vuonna 2002, ehkä aiemminkin.
Turkki päätti silloin toimia aktiivisemmin Lähi-idässä.
Se luopui kemalistisesta perinteestään ja kääntyi islamilaisempaan suuntaan.
Sillä on seurauksia lännessä.
Se, että Eurooppa ei hyväksynyt Turkkia eurooppalaiseen yhteyteen -
vieraannutti Turkin lännestä.
Turkkilaiset ovat ylpeää kansaa, ja he päättivät kääntyä toiseen suuntaan.
Nyt Turkki itse asiassa uhkailee Eurooppaa -
hyödyntäen maahanmuuttajia ja Euroopan turkkilaisvähemmistöjä -
horjuttaakseen Euroopan poliittista järjestelmää.
Turkista on tullut taakka lännelle.
Miten paljon nämä kiistat ja haasteet vaikuttavat -
Turkin kykyyn taata oma turvallisuutensa -
sekä Afrinin alueella etelärintamalla -
että kaakkoisrintamalla PKK:ta ja Pohjois-Irakia vastaan?
Eivät ne paljon vaikuta.
Turkin omat resurssit ratkaisevat, -
miten pitkään se voi pysyä siellä.
Mikään ulkoinen tekijä ei vaikuta Turkin läsnäoloon Pohjois-Syyriassa.
On ironista, -
että USA:n ja Turkin suhde muodostui kylmän sodan pohjalta.
Se oli tietysti hyvin yksiulotteista.
Kun ilmeni muita tekijöitä, kuten Turkin ja Kreikan kiista, -
sekä yleisesti että erityisesti Kyproksesta, -
liittouma rakoili.
Jos tämä on nyt "Kylmä sota 2.0", -
eikä Turkki ole amerikkalaisten puolella, -
kaikki laskelmat menevät uusiksi.
Amerikkalaiset eivät halua jäädä Syyriaan voitettuaan Isisin.
He korostavat tosin, ettei Isisiä ole vielä täysin voitettu.
Siksi etusijalla on yhä Isisin vastainen taistelu.
Siksi he tarvitsevat kurdeja vieläkin, mutta vähäisemmässä määrin.
He eivät halua kurdien uhkaavan Turkkia.
Kun Isis on täysin voitettu, amerikkalaiset vetäytyvät.
Eivät ehkä Irakista, -
mutta Syyrian he jättävät Venäjälle, Turkille ja ehkä Iranillekin.
Yhtä paljon kuin amerikkalaiset tahtovat lähteä Syyriasta, -
venäläiset tahtovat jäädä sinne.
Venäjälle on tärkeää, -
miten Syyrian konflikti ratkaistaan.
Tämä toimii jossain määrin Turkkia vastaan, -
koska Venäjä on liiton vahvempi osapuoli.
Se vaarantaa Turkin suhteen sunnioppositioon, -
joka ei enää luota Turkkiin vaan epäilee, -
että Astanassa tehtiin salaisia sopimuksia.
Esimerkiksi Itä-Idlibissä Syyrian armeija pääsi etenemään -
Syyrian armeijan, venäläisten ja iranilaisten rikkomuksista huolimatta.
Miksi Turkki ei reagoinut siihen?
Turkki kuitenkin kritisoi rikkomuksia voimakkaasti.
Oppositiojohtajat kritisoivat Turkin passiivisuutta.
Herää kysymys, pelaako Turkki kaksinaamaista peliä.
Huolehtiiko se vain omasta poliittisesta tulevaisuudestaan -
opposition tukemisen sijaan, vaikka sen pitäisi olla sen suojelija.
Turkki saa toimia vapaasti Lähi-idän tyhjiön seurauksena.
USA on vetäytymässä, eikä Trump poikkea siinä edeltäjästään.
Turkki tietää sen.
En usko Turkin ryhtyvän sotilaalliseen yhteenottoon USA:ta vastaan, -
mutta se voi lähettää jonkun aseryhmän tekevän sen puolestaan.
Sillä on useita suojattiryhmiä Syyriassa.
Puhuimme aiemmin turvavyöhykkeistä.
Turkkilaisten häikäilemättömyyttä ei pidä aliarvioida.
He voivat tehdä sellaista, -
mitä israelilaiset eivät ole voineet tehdä esimerkiksi Libanonissa.
He voivat syyllistyä etniseen puhdistukseen.
He eivät suhtaudu kurdeihin -
kovinkaan leppoisasti.
He saattavat olla ankaria miehittäjiä.
USA:n uudeksi ulkoministeriksi on nimitetty Mike Pompeo, -
CIA:n entinen johtaja.
Parantaako se Turkin ja Yhdysvaltojen suhteita, -
vai huonontaako se niitä entisestään?
Pompeosta tulee voimakkaampi ja aktiivisempi ulkoministeri.
Tillerson oli amatööri.
Hän tapasi Erdoganin ilman amerikkalaistulkkia -
ja muistiinpanojen kirjoittajaa.
On ennennäkemätöntä, -
että hän jätti täysin vierailun isännän tulkittavaksi sen, -
mistä puhuttiin ja mitä sovittiin.
Kukaan ei Washingtonissa tiedä, mitä siellä saatiin aikaan.
CIA:sta ja sotilasuralta tuleva West Pointin priimus Pompeo -
osallistui upseerina Naton operaatioihin -
ennen yksityissektorille siirtymistään.
Hänestä tulee varmasti Trumpin turvallisuustiimin avainhenkilö.
Se, kumpaan suuntaan se vaikuttaa Turkin suhteissa, -
riippuu laajemmasta asiayhteydestä.
Aika näyttää, mitä hän suosittelee presidentille.
Hänhän ei tee päätöksiä, vaikka osallistuukin päätöksentekoprosessiin.
Mitä hän suosittelee Venäjän, Iranin ja Pohjois-Korean suhteen?
Ne ovat Washingtonille paljon tärkeämpiä kuin Turkki tai Syyria.
Lisään vielä erään asian aiempaan keskusteluun.
Kun Turkki kääntyi Assadia vastaan Syyrian sisällissodan alkuvaiheissa, -
se ei tiennyt, että vaihtoehto olisi anarkia.
Anarkiahan antaa mahdollisuuksia kurdien kaltaisille ryhmille.
Kun Turkki tajusi, ettei vaihtoehto ollut sille mieleinen, -
se muutti taas politiikkaansa.
Nyt Turkki ei enää ole Assad-vastainen.
Turkin toiminta on tosiaankin luonteeltaan puolustuksellista.
Se ei havittele itselleen alueita Syyriasta.
Se otti jo Hatayn maakunnan, eikä aio palauttaa sitä.
Kysymys kuuluu, -
onko Damaskoksessa sen verran vahva keskushallinto, -
että se voi hallita raja-alueita niin, -
ettei Turkin tarvitse valvoa rajan eteläpuolisia alueita.
Ohjelma on lopuillaan.
Saatte kukin vielä arvioida, -
miten tilanne kehittyy lähitulevaisuudessa.
Turkki joutuu Syyriassa yhä enemmän eristyksiin.
Turkkia vihaavat kaikki, niin Isis, Syyrian armeija kuin kurditkin.
Saudi-Arabian ja Qatarin välirikossa Turkki on Qatarin puolella, -
joten se on välirikossa Saudi-Arabian kanssa.
Turkki hakee asemiaan.
Se lähenee yhä enemmän Venäjää, mistä Venäjä on mielissään.
Turkin ja Yhdysvaltojen kireät välit hyödyttävät Venäjää.
Turkin täytyy varoa pelaamasta jonkun toisen pussiin.
Se yrittää osallistua Syyrian ratkaisuun, -
mutta sen vaikutusvalta on vähäinen.
Turkkilaiset tuskin kokevat olevansa eristyksissä.
He kokevat itsensä vahvoiksi ja elättelevät imperialistisia unelmia.
He ovat läsnä Qatarissa, Sudanissa ja Gazassa.
Eivät he ajattele vain puolustuksellisesti.
Heillä on suuri visio omasta roolistaan Lähi-idässä.
Syyria on osa sitä.
He haluavat olla mukana uudessa Syyriassa, -
ja pelaavat korttinsa sen mukaan.
Olemme tarkastelleet Syyriaa pohjois-etelä-akselin näkökulmasta.
Ratkaiseva akseli kulkee kuitenkin lännestä itään.
Amerikkalaiset vaikuttavat Eufratin itäpuolella -
ja venäläiset sen länsipuolella.
Afrin on Venäjän puolella.
Ongelmat amerikkalaisten kanssa alkoivat, -
kun Turkki alkoi tunkeutua amerikkalaisten alueelle.
Kaiken taustalla on Trumpin heikko sisäinen asema -
samalla kun kaksi itsevaltiasta, Putin ja Erdogan, -
päättävät Syyrian kohtalosta.
Käänteitä on varmasti luvassa lähitulevaisuudessa, -
joten keskustelemme tästä jatkossakin.
Kiitos, Paula Slier, Amir Oren ja professori Inbar!
Kiitos katsojillekin, näkemiin tiistaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10177 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta