Tervetuloa Jerusalem studioon!
USA:n presidentti Donald Trump -
tunnusti Jerusalemin Israelin pääkaupungiksi 6. joulukuuta.
Arabimaat ovat yhteen ääneen tuominneet päätöksen -
vaatien sen perumista.
Tänään keskustelemme Jerusalemin merkityksestä arabeille.
Tervetuloa Elhanan Miller, Lähi-idän foorumin tutkija, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja tohtori Eran Lerman -
Jerusalemin strategiainstituutista ja Shalemin akatemiasta.
Herra Oren, kertoisitteko Jerusalemin merkityksestä arabimaailmalle?
Virallisella tasolla -
arabimaailma tukee yksimielisesti -
palestiinalaisten vaatimusta, -
että Jerusalemin on oltava yksi neuvotteluaiheista.
Toinen asia on se, -
kannattavatko kaikki arabimaat sitä varauksettomasti -
ja onko tämä niille oikea ajankohta ja prioriteetti.
USA:n hallinto ei ole perunut päätöstään.
Ulkoministeri Rex Tillerson vieraili Kairossa kaksi viikkoa sitten.
Häntä pommitettiin Jerusalemia koskevilla kysymyksillä.
Hän yritti lieventää päätöksen haittavaikutuksia -
viitaten siihen, mitä Trumpin lausunnossa ei mainittu, -
eli että pyhät kohteet eivät päädy Israelin hallintaan, -
ja että rajat määritellään vasta neuvotteluissa.
Sitä hän toisti koko kiertueensa ajan. Herra Miller, mitä mieltä olette?
On outoa puhua Jerusalemista, vaikka neuvottelut eivät ole käynnissä.
40 prosenttia Jerusalemin asukkaista -
on palestiinalaisia.
He eivät kuitenkaan osallistu -
kunnallisvaaleihin, -
ja monilta puuttuu kansallisuus, joten he eivät äänestä knesset-vaaleissa.
Palestiinalaisjohtajat painostavat heitä jättäytymään -
Israelin yhteiskuntaelämän ulkopuolelle.
Siksi palestiinalaiset eivät vaikuta Jerusalemin asioihin.
Kuten sanoin instituuttimme seminaarin avajaispuheessa, -
opimme Temppelivuoren heinäkuun kriisistä sen, -
että suurin osa -
arabimaailman avainvaikuttajista -
haluaisivat nykytilanteen jatkuvan.
Heistä Israelin ja Jordanian sopima herkkä järjestely on parempi kuin se, -
että palestiinalaiset, eli nyt Fatah, mutta huomenna ehkä Hamas, -
ottaisivat haltuunsa islamin kolmanneksi pyhimmän paikan.
Se kuulostaa ironiselta.
Arabimaiden sanalliset reaktiot olivat kyllä pontevia, -
mutta niiden käytännön toiminta Trumpin lausunnon jälkeen -
on ollut huolella harkittua ja maltillista.
Kerron yhden esimerkin.
Luulin Jordanian odottavan pölyn laskeutumista -
maalis- tai huhtikuulle, -
ennen kuin se ratkaisisi vartijaa koskevan kriisin -
ja avaisi Israelin lähetystön uudelleen.
Se kuitenkin palautti normaalit suhteet Israeliin -
pian Trumpin lausunnon jälkeen.
Nyt Ammaniin on valittu etevä suurlähettiläs.
Jordanialle on siis tärkeä ylläpitää keskustelua Israelin kanssa -
Jerusalemista ja käytännön yhteistyöstä.
Nykytilanteen säilyttäminen on sille hyvin tärkeää.
Sillä on strategista arvoa.
Palestiinalaiset omaksuivat Jasser Arafatin aikoina -
"kaikki tai ei mitään" -strategian.
Siksi heillä ei ole nyt mitään.
Heidän olisi pitänyt ottaa oppia juutalaisista, -
jotka suostuivat pakon edessä pikkuriikkiseen Israelin valtioon, -
jopa ilman Jerusalemia.
Israelin perustajaisä Ben Gurion hyväksyi jakosuunnitelman, -
joka antoi Israelille pienen alueen ja jätti Jerusalemin ulkopuolelle.
Hän tiesi, että edessä olisi sota.
Sodassa tapahtuu monenlaista, ja alueita voidaan laajentaa, -
ja Jerusalemistakin tulisi vielä pääkaupunki.
Palestiinalaiset ovat alusta asti vaatineet Israelia tunnustamaan -
itsenäisen palestiinalaisvaltion ja Itä-Jerusalemin sen pääkaupungiksi.
Se voi hyvinkin olla neuvottelujen tulos muiden ratkaisujen ohella, -
mutta sen vaatiminen jo ennakkoon -
saa israelilaiset kieltäytymään neuvotteluista.
Miksi he vastustavat Yhdysvaltojen julistusta, -
jos rajoista päätetään kuitenkin vain suorissa neuvotteluissa?
Venäjä ja Tsekki ovat sen sijaan julistaneet, -
että Itä-Jerusalemista tulee palestiinalaisten pääkaupunki -
neuvottelujen tuloksista riippumatta.
Yhdysvaltojen presidenttikään ei voi tehdä yksipuolisia julistuksia -
ennen rauhansuunnitelman julkistamista, -
ja odottaa toisen osapuolen hyväksyvän sen tietämättä, -
mitä se saa vastineeksi.
Monet USA:n presidentit ovat vuodesta 1967 lähtien -
esittäneet rauhansuunnitelman joko itse -
tai ulkoministerinsä tai turvallisuusneuvonantajansa kautta, -
mutta he eivät ole koskaan yksipuolisesti julistaneet etukäteen, -
että toinen osapuoli saa tahtonsa läpi toisen saamatta mitään.
Jerusalem on koko maa pienoiskoossa.
Jerusalemin jakamisen haasteet ovat samat kuin koko maan jakamisen.
Kuten herra Oren sanoi, -
palestiinalaiset ovat toimineet epäviisaasti.
Jerusalemin palestiinalaiset eivät halua Israelin kansalaisuutta, -
koska se merkitsisi palestiinalaisuudesta luopumista.
Mutta kunnallisvaalien boikotointi ei ole järkevää.
Israelilaiset jättävät siksi Jerusalemin kysymyksen huomiotta.
Palestiinalaiset haluaisivat israelilaisten ymmärtävän, -
mitä he joutuvat maksamaan Jerusalemin jakamattomuudesta.
Jättämällä äänestämättä palestiinalaiset ylläpitävät sitä, -
että israelilaiset kannattavat yhtenäistä Jerusalemia.
Ilman kansalaisuuttakin he voisivat äänestää itselleen -
kolmanneksen paikoista kaupunginhallituksessa.
Itä-Jerusalemin palestiinalaiset voisivat ottaa oppia -
Golanin druusien kokemuksista.
He olivat Syyrian kansalaisia, jotka pakotettiin Israelin kansalaisiksi.
He protestoivat sitä ja näyttivät maailmalle, -
että he eivät ottaneet kansalaisuutta vapaaehtoisesti.
He ovat eläneet onnellisesti siitä lähtien.
Kukaan ei syytä heitä, vaikka Golanista vielä neuvoteltaisiin.
Palestiinalaisetkin voisivat ottaa nyt irti sen mitä saavat, -
ottaa kansalaisuuden tai edes äänestää kunnallisvaaleissa, -
pysyen silti kansallismielisinä palestiinalaisina.
Kuten kollegani David Weinberg kirjoitti esseessään, -
tilanne on muuttumassa.
Yhä useammat Jerusalemin palestiinalaiset tajuavat, -
että Israel on tullut jäädäkseen.
He toivovat, -
että heidän lapsensa suorittavat israelilaisen ylioppilastutkinnon -
ja ottavat Israelin kansalaisuuden, tai ainakin osallistuvat kunnallisvaaleihin.
Syynä on se, että palestiinalaisliike on epäonnistunut -
ja että amerikkalaiset ovat muuttaneet malliaan.
Syynä on myös kaupunginhallituksen toiminta viime vuosina -
hyvän ystäväni David Korenin johdolla.
He ovat tehneet hyvää työtä arabien tuomiseksi keskusteluun -
heidän tulevaisuudestaan.
Heidän koulutusmahdollisuuksiaan ja infrastruktuuriaan on kehitetty, -
ei tosin tasaisesti joka alueella.
Vakavia ongelmia on yhä, kuten näemme päivittäin, -
mutta Israelin tapa toimia täällä kehittyy siihen suuntaan, -
että palestiinalaiset kokevat yhä enemmän olevansa kotona.
Herra Oren, -
Arabiliitto on pitänyt useita konferensseja ja hätäkokouksia -
vastatakseen Trumpin "pöyristyttävään päätökseen" -
ja Israelin Jerusalem-kerronnan yksipuoliseen omaksumiseen -
sen sijaan, että asia nähtäisiin kaksipuolisena.
Onko se pelkkä näytelmä, vai onko Arabiliitto aidosti huolissaan?
Se on näytelmä.
Arabimaailmalla on ollut syyllisyyskompleksi -
palestiinalaisten kohtalosta viimeiset 70 vuotta.
Toukokuussa 1948 Israeliin rajoittuvat arabimaat, -
ja lisäksi kauempana oleva Irak -
lähettivät joukkoja hyökkäämään syntymässä olevaan Israelin valtioon -
ja myös syntymässä olevaan palestiinalaisvaltioon.
Sodan jälkeen syntyi vain Israel.
Monissa maissa alkoi palestiinalaispakolaisten ongelma.
Arabihallinnot julistautuivat palestiinalaisasian taistelijaksi, -
vaikka asiaa ei ollut ennen olemassakaan.
Niillä on tietysti omat intressinsä.
Osa niistä ei välitä vähääkään palestiinalaisista.
Ne eivät kuitenkaan sano sitä ääneen, koska niillä on palestiinalaisväestöä, -
joista osa on hyvin vihamielisiä ja vaarallisia.
Syynä on myös poliittinen korrektius.
Ne kuitenkin viestittävät Israelille, että se on vain sanahelinää, -
ja ongelma pitää ratkaista lopullisesti, -
niin että Lähi-idän maat voivat tehdä sopimuksen.
Se siis riippuu Israelistakin.
Onko se yhtenäinen rintama palestiinalaisten puolesta -
vai pikemminkin Israelin vallan vastustamista Jerusalemissa?
Kun Irak hyökkäsi Kuwaitiin, palestiinalaiset tukivat Irakia.
Kuwait oli raivoissaan palestiinalaisille.
Irakin hallinto on vaihtunut, mutta Kuwait ei sitä unohda.
Osa arabijohtajista on länsimielisiä.
He ovat opiskelleet Britanniassa tai Yhdysvalloissa.
He eivät välttämättä ole kovinkaan hurskaita muslimeja.
Heidän on silti oltava solidaarisia arabeille ja muslimeille, -
ja Jerusalemhan on muslimeille pyhä.
Ne ovat tyhjiä korulauseita.
Olen samaa mieltä.
Arabimaailma on niin hajaantunut, -
että Jerusalemin asia on viimeisiä sitä yhdistäviä tekijöitä.
Se yhdistää tasavaltoja ja kuningaskuntia, šiioja ja sunneja.
Sitä voimistavat median välittämät arabeja loukkaavat kuvat -
sotilaista ja rajapoliiseista työntelemässä naisrukoilijoita.
Niitä ei näe nykyään niin paljon, -
mutta ne ovat syöpyneet arabien mieliin.
Arabimedia on pyörittänyt niitä kerta toisensa jälkeen.
Liikekannallepanossa Jerusalem on tehokas työkalu, -
mutta nämä toimintatavat eivät helpota neuvotteluja.
Kaduilla ei kuitenkaan enää osoiteta mieltä Jerusalemin takia.
Tohtori Lerman, aiheenamme on arabimaailma, -
mutta Jerusalem, al Quds, muslimien pyhä paikka, -
ei ole yhtä pyhä šiioille kuin sunneille, -
jotka vaativat paljon kovemmin Jerusalemia perintöosakseen.
Onko sillä merkitystä, -
vai onko se pikemminkin kansallinen kysymys?
Asia on päinvastoin.
Nimenomaan iranilaisilla on al Quds -päivä ja al Quds -joukot.
Jerusalemista on tullut heille symboli siitä, -
että Iranin šiia-vallankumous saavuttaa sen, -
mihin sunnimaat eivät ole pystyneet.
Iran on tehnyt Jerusalemista šiiakysymyksen.
Iran rakentaa mainettaan taistelulla Israelia vastaan.
Teoreettisestihan olette oikeassa.
Heinäkuun tapahtumien olisi pitänyt mobilisoida arabimaailman, -
mutta huomattavaa on, ettei niin käynyt.
Saudi-Arabia, Egypti ja muut olivat hiljaa.
Saudit vaikenivat metallinpaljastinkiistassa -
ja Temppelivuoren terrori-iskun jälkeisessä kriisissä.
Se kertoo siitä, että kahtiajako -
Muslimiveljeskunnan, Qatarin, Turkin ja Hamasin leirin -
sekä maltillisen sunnileirin eli vakauden leirin välillä -
on noussut jopa Jerusalemin kysymystä tärkeämmäksi.
Jos Qatar ja Turkki yrittävät käyttää Jerusalemia mobilisointivälineenä -
omassa leirissään, -
saudit sanovat palestiinalaisille, etteivät he aio mennä mukaan -
tähän Qatarin juoneen, jolla se yrittää päästä pois kriisistään.
Tämä vastakkainasettelu on tärkeämpi kuin Jerusalemin kysymys.
Israelin järjestelyt Jordanian kanssa on kirjattu rauhansopimukseen.
Se määrää Temppelivuoren hashemiittien haltuun.
Tuskin he sitä mielellään luovuttavat palestiinalaisille -
lopullisessa sopimuksessa.
Niinpä status quo on heille pyhä.
He pelkäävät Trumpin muuttavan sen, -
ja siksi amerikkalaiset ja israelilaiset vakuuttivat, -
että Moshe Dajanin vuonna 1967 määrittelemä status quo pysyy.
Jordania ei ole kovin innoissaan siitä, että Ramalla, ja joskus ehkä Hamas, -
saisi itselleen tämän tehokkaan mobilisointityökalun.
Mainitsitte al Quds -nimen.
Siinä on kyse brändistä.
Israelille olisi viisasta tehdä ero -
Jerushalaimin, Jerusalemin heprealaisen nimen, -
ja al Qudsin välille, -
ja sanoa maailmalle, että on olemassa kaksi Jerusalemia, -
eikä sitä siksi tarvitse jakaa.
Alueet ovat tietysti osittain päällekkäisiä, -
mutta periaatteessa Jerushalaim olisi israelilainen Jerusalem -
ja al Quds olisi arabiosa.
Samoin sanotaan Tel Aviv-Jaffa, kuin ne olisivat erilliset, -
vaikka Jaffakin kuuluu Tel Avivin kaupunkiin.
Israelilaisviranomaiset ovat huolissaan juutalaisista ääriaineksista.
He suunnittelevat jatkuvasti iskuja Temppelivuoren arabiosaan -
ja moskeijan räjäyttämistä, -
joka johtaisi ties mihinkä Armageddoniin.
Israel ei haluaisi mitään selkkauksia Temppelivuorella.
Luulimme ennen, että Jerusalem olisi turvassa arabien iskuilta -
sen pyhyyden vuoksi.
Neljä vuotta sitten operaatio Suojakallion aikaan -
Hamas ampui raketteja Jerusalemin lähistölle -
välittämättä Jerusalemista lainkaan.
Tohtori Lerman on oikeassa. Jerusalem-kiistaan on kyllästytty.
Se on eliittien ajama asia, -
mutta kansaa kiinnostavat -
uudemmat kysymykset.
Syyrian sunnit vihaavat nyt -
Bashar al-Assadia.
Tunteita herättävät myös Assadin tukijat Hizbollah ja Venäjä.
Jerusalemista on puhuttu 50 vuotta.
Arabitkin alkavat ymmärtää, -
miten epäviisaasti palestiinalaiset ovat toimineet.
Eivät he voi auttaa palestiinalaisia, jos he eivät itse auta itseään.
Yksinkertainen viisas diplomatia voisi muuttaa asian, -
mutta jos he eivät sitä tee, arabimaat kyllästyvät koko asiaan.
Onko Jerusalem osa Iranin ja arabimaailman konfliktia?
Iran on kyllä yrittänyt tehdä siitä valtapyrkimystensä kulmakiven.
Se on esiintynyt niiden arvojen ja tavoitteiden puolustajana, -
joista sunnimaat ovat luopuneet -
tehdessään kompromisseja -
USA:n ja Israelin kanssa.
Sitä lippua Iran on heilutellut.
Palestiinalaiset sattuvat kuitenkin olemaan sunneja.
Täällä ei siis ole šiioja.
Viime kesän kriisissä Iran joutui sivuosaan.
Toisella puolella olivat Turkki, Qatar, Hamas -
ja Israelin sisäinen islamilaisen liikkeen pohjoishaara, -
eli Muslimiveljeskunnan leiri, -
ja toisella puolella vakauden leiri, -
Israel, Jordania, Saudi-Arabia, Egypti, Arabiemiirikunnat ja niin edelleen.
Iran sysättiin syrjään.
Sillä ei ollut muuta osaa kuin kiihottaa lisää väkivaltaisuuksia, -
jotka kuitenkin tukahdutettiin nopeasti.
Suurin osa arabihallinnoista ei ole kovin uskonnollisia, -
ainakaan suurimmat kansallisvaltiot.
Ne ovat pohjimmiltaan sekulaarisia, -
vaikka ne eivät voi näyttää sitä, -
koska monet heidän kansalaisistaan ovat uskonnollisia.
Nasser ja Saddam Hussein eivät välittäneet uskonnosta.
He halusivat kuitenkin hallita uskonnollisia vähemmistöjä, -
Saddam Husseinin tapauksessa enemmistöä, -
ja käyttää hyväkseen uskonnollisia johtajia.
Jerusalem ei ollut heille tärkeä.
Irakille oli tärkeämpi Haifa, joka on öljyputken päätepiste.
Nasser ei puhunut "Jerusalemin vapauttamisesta".
Jasser Arafat tietysti keräsi kannatusta -
puhumalla "miljoonasta miehestä marssimassa Jerusalemiin".
Jerusalem ei ole ollut arabijohtajien kohteena.
Huolestuttavinta Jerusalemissa on arabien johtajuuden puute.
Israel on tehokkaasti hajottanut palestiinalaisjärjestöjä.
Sen seurauksena kaikki ovat omillaan.
Heillä ei ole nuorisojohtajaa, eikä kansalaisyhteiskunnan johtajaa.
Se oli mielestäni niiden väkivaltaisuuksien taustalla, -
joita Jerusalemissa nähtiin pari vuotta sitten.
Se on kaksiteräinen miekka.
Toisaalta emme halua heidän olevan liikaa yhteydessä -
palestiinalaishallintoon tai ääriaineksiin, -
mutta toisaalta Jerusalemin arabit ovat menettäneet identiteettinsä.
He eivät ole israelilaisia, eivät edes arabi-israelilaisia, -
koska sitä identiteettiä he eivät ole omaksuneet.
Mutta he eivät ole palestiinalaisiakaan.
Tuoreiden mielipidekyselyiden mukaan useimmat heistä -
eivät halua Jerusalemia palestiinalaisvaltioon -
irralleen Länsi-Jerusalemista.
He ovat hämmentyneitä ja lamaantuneita.
Mitä Jerusalem merkitsee lännen ja arabimaiden suhteille?
Trumpin lausunto hämmensi arabimaailman.
Paradigmanvaihdokset ovat aina vaikeita, -
varsinkin kun kyseessä on niin oikukas henkilö kuin Trump.
Hän rikkoi tarkoituksellisesti "kaikkihan sen tietävät" -kaavan, -
joka on kirjattu YK:n päätöslauselmaan 2334, -
ja joka oli keskeinen jo Bushin hallinnolle, ja varsinkin Obaman.
"Kaikkihan sen tietävät, että Jerusalem pitää jakaa, -
ja että Israelin pitää luovuttaa koko Länsirantaa vastaavat alueet," -
vaikka israelilaisäänestäjät ovat johdonmukaisesti vastustaneet sitä.
Tämän kaavan Trumpin hallinto on rikkonut -
ja tarjonnut uutta kaavaa, -
jossa israelilaisten todelliset mielipiteet otetaan huomioon.
Arabien kantakin on ollut vuosia täysin epärealistinen -
myös Jerusalemin palestiinalaisten kantaan nähden.
Siitä on vahvat todisteet.
David Pollock tutki tätä Washington-instituutissa.
Muistan erään Washington Postin kirjoituksen niiltä ajoilta, -
kun Barak neuvotteli Jerusalemin jakamisesta.
Ramallan ja Betlehemin asukkaat kehottivat Jerusalemin serkkujaan -
makaamaan kaduilla israelilaisten lähdön estämiseksi, -
"koska muuten päädytte niiden alaisuuteen, jotka hallitsevat meitä".
Se lisää meidän vastuutamme.
Meidän on hallittava Jerusalemia niin, että nämä ihmiset ovat tervetulleita.
Jerusalemin palestiinalaisten enemmistön mieli voi muuttua.
He voivat hyväksyä Israelin ja löytää paikkansa siinä.
Jerusalemin on pysyttävä avoimena. Sitä ei saa sulkea muurilla.
Sitä haluavat molemmat osapuolet.
Tarvitaan jonkinlainen yhteishallintomalli.
Tohtori Lerman on trumpimpi kuin Trump itse.
Siitä, mitä Trump sanoi Israel Hajom -lehdelle, voi päätellä, -
että hän ei ehkä olekaan niin Israel-mielinen -
kuin Netanjahu on esittänyt.
Kiitos, herra Miller, herra Oren ja tohtori Lerman!
Kiitos katsojillekin, näkemiin tiistaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10177 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta