Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Iraani president Rouhani
kuulutas Teheranis islamirevolutsiooni aastapäeval,
et on nurjunud Washingtoni katsed sekkuda Iraani asjadesse
ja Iraan ei lase USA-l ja Iisraelil regioonis, sh Iraagis tüli õhutada.
Täna arutame Iraagi hetkeolukorda
ning sealset tulist võitlust Iraani ja USA vahel.
Tere tulemast, professor Hillel Frisch
Begin-Sadati Strateegiauuringute Keskuse teadur Bar Ilani Ülikoolist,
TV7 analüütik Amir Oren
ning dr Eldad Pardo, Impact SE teadusjuht
ja Iraani lektor Heebrea Ülikoolist.
Hr Oren, rääkige veidi USA ja Iraani võitlusest Iraagis.
Mainisid Iraani revolutsiooni aastapäeva.
Järgmine kuu on veel üks aastapäev -
möödub 15 aastat
USA sissetungist Saddam Husseini Iraaki.
Mõned kahtlesid juba siis rünnaku õigsuses.
Üks neist oli USA välisminister Colin Powell.
Ta ütles: "Kui selle ära lõhud, on see sinu."
Nii hoiatatakse USA keraamikapoodides kliente.
Iraak on teatud mõttes endiselt USA vastutusel,
isegi kui USA on enamiku oma vägedest välja viinud
ja püüab toetada Haider al-Abadi valitsust.
Al-Abadit peetakse
oma eelkäijast Nuri al-Malikist kompetentsemaks peaministriks.
USA püüab ka tugevdada Iraagi relvajõude.
Tõelist rivaalitsemist tegelikult pole,
kuna Iraanil on Iraagis selge eelis.
Pärast taandumist
on USA keskendunud
sunniitliku radikalismi,
sh ISISe hävitamisele.
Ta on peaaegu loobunud võitlusest Iraani vastu.
Võitlus kestab, kuid see pole USA põhieesmärk.
Üks tüliõunu ongi USA hoiak Iraagi suhtes.
USA liitlased Lähis-Idas tahaksid,
et USA paneks Iraanile Iraagis jõulisemalt vastu.
USA tähtsustab siiski enam võitlust sunniitliku radikalismiga.
Arvestada tuleb ka araabia elemendiga.
Viimastel aastatel
on Saudi Araabia ja teised riigid
ning juhtivad šiiitlikud poliitikud Haider al-Abadi ja Muqtada al-Sadr
taotlenud araablaste ühtsust.
Sunniitide ja šiiitide konflikt pole seega ainus faktor.
Iraagi saatus on olnud traagiline.
Pärast 8-aastast sõdimist Iraagis sai USA otsustava võidu
ja muutis Iraagi demokraatlikuks naftaeksportijaks.
2011. a anti kõik Iraani kätte.
Iraan lõi kiilu šiiitide ja sunniitide vahele,
millele järgnes ISISe sünd ja muud tragöödiad.
See kõik johtus sellest USA veast.
USA eelmine valitsus võitis sõja,
aga kuna see oli vale partei, siis järgmine valitsus hülgas projekti.
USA-l on Iraagi armees veel võimu.
Iraagis on Iraani suhtes palju vimma.
Maikuiste valimiste lähenedes
on Haider al-Abadi tulevik ebakindel.
Hr Oren,
Iraak ja Iraan on kaua vaenujalal olnud.
Riikide vahel oli pikk ja verine sõda.
Kas see on nüüd möödas,
kui Iraaki või teatud osa sellest valitsevad šiiidid?
Lisaks toetab Iraan Iraagi šiitide relvastatud rühmitusi,
mis püüavad tuua sõjast räsitud Iraaki
tagasi Bagdadi valitsuse alla?
Kas see on leevendanud sügavat vaenu Iraagi ja Iraani vahel?
Lühidalt öeldes ei.
Ajaloolaste väitel on minevik proloog,
kuid Lähis-Idas see ei kehti, sest minevik on alati kohal.
Babüloonlased, pärslased ja assüürlased on endiselt siin.
Pärslased vallutasid kunagise kahe jõe vahelise maa
ehk Piiblist tuntud Aram-Naharaimi.
Lisaks vaenule hõimude ja rahvusrühmade vahel
avaldab Lähis-Idas mõju ka sunniitide ja šiiitide tüli.
Šiiite on nii Iraanis kui Iraagis.
Šiiitide pühimad linnad Najaf ja Karbala ei asu Iraanis,
vaid Iraagis.
Iraak on Iraani šiiitidele tähtsam kui Iraan ise.
Seega vaen jätkub.
Iraak on tehisriik.
Britid klopsisid selle kokku kurdi regioonist
Bagdadi sunniitide regioonist ja Basra šiiitide aladest
ja nimetasid selle Iraagiks.
Sellist riiki polnud varem olemaski.
Keskenduksin siiski praegustele sündmustele.
Mis hetkel hakkas Iraan Iraagis võitma
ja seda oma vasallriigiks muutma?
Siis kui ISIS võitis Iraagi armee ja Iraagi armee kokku varises.
Siis moodustas Iraan oma relvarühmitused
ja need on nüüd Iraagi armeest tugevamad.
USA toetab Iraagi ametlikku armeed,
kuid Iraani toetatud võitlejad on sellest tugevamad.
See peegeldab Iraani ja USA võimutasakaalu.
Oluline vahe on selleski, et Iraan on Iraagi piirinaaber,
kuid ameeriklased on 14 000 km kaugusel
ega taha Iraaki tulla.
Iraaki ja Iraani sõjas valati palju verd
ja maade regionaalsed sihid on kaua kokkupõrkekursil olnud.
Kas see vaen on endiselt jõus
riikide rahvastike seas?
Ei, kuna Iraaki valitses toona sunniitlik vähemus.
Nüüd valitseb Iraaki šiiitlik enamus,
kes pole nii Iraani-vastane.
Iraani juhid on nüüd 50. eluaastais,
ntks Qassem Suleimani.
Nad sõdisid 20. eluaastais Saddam Husseini vastu,
kui Iraaki valitsesid sunniidid.
Nad teevad kõik, et Iraak ei satuks enam sunniitide võimu alla
ja et see sõda ei korduks.
Iraak ei satu sunniitide võimu alla, kuna riik on demokratiseerunud,
kuigi paljude väitel ei suuda araabiamaad demokratiseeruda.
Ali al-Sistani on šiiitide tähtsaim õpetlane ja juht.
Ta on väga vana,
kuid ta toetab demokraatiat ja on kategooriliselt Iraani vastu.
Iraagi šiiidid on araablased.
See sai ilmsiks Iraani-Iraagi sõjas ja näeme seda ka praegu.
Iraanlased on tõesti sügavale Iraagi ühiskonda tunginud.
Nad lõid Rahva Mobiliseerimisüksused.
Nad püüavad moodustada Hezbollah' sarnast parteid.
Riikide tehislikkusest räägitakse palju.
Teema on äärmiselt keerukas.
Vaatamata tehislikkusele eksisteerib Iraagi natsionalism
ja seda ähvardavad üksnes kurdide iseseisvuspürgimused,
mis ebaõnnestusid kurdide valekalkulatsiooni tõttu.
Ma ei tea, mis ees ootab. Näeme tulemusi mais.
Iraanlased on kavalad.
Nad on tuhandete agentide kaudu riiki infiltreerunud.
Nagu Süüriaski
kasutavad nad ära kriisi, et varandust ja võimu koguda.
Iraaklased aga ei taha Iraani provintsiks saada.
Ka Iraani enda provintsid kannatavad ja sõdivad Iraani valitsuse vastu.
Paari nädala eest teatas peaminister Haider al-Abadi,
et USA viib välja oma 5000-pealise eriüksuslaste väe.
Kas see realiseerub
või jäävad ameeriklased nüüd põikpäiselt Iraaki,
kui Iraani toetatud relvarühmitused ja Iraani sidemetega juhid
nõuavad USA vägede kohest riigist välja ajamist?
Kas see muudab midagi?
Nagu dr Pardo ütles, lähenevad maikuised valimised.
Valimiste eel teevad poliitikud avaldusi ja annavad lubadusi.
See ei tähenda, et al-Abadi oma lubadused täidab,
kui ta valimised võidab.
Tähtsaim USA ametnik neis asjus
on kaitseminister Mattis.
Ta teenis 14 aasta eest Iraagis divisjoni komandörina
ja seejärel CENTCOMi juhina.
Ta tunneb Lähis-Ida hästi.
Mattis on al-Abadi toetaja.
Ta ülistab al-Abadit igal võimalusel.
See on üks põhjus, miks USA hülgas kurdid.
Isegi kui ameeriklased toetavad enesemääramisõigust,
tahavad nad Iraaki tugevat keskvalitsust.
Nad mõistavad, et tegid vea,
kui lammutasid Saddami valitsusmehhanismid.
Ma ei mõtle Saddami enda seltskonda, kellest tuli vabaneda,
vaid tervet riigimehhanismi.
Nad on võtnud õppust
kindral McArthuri kogemustest Jaapanis
ja kindral Clay kogemustest Saksamaal.
Neile on al-Abadi nagu Adenauer.
See Lääne-Saksamaa poliitik stabiliseeris riigi
pärast okupatsioonivägede lahkumist.
Kui Iraagi armee vajab nõustajaid, jäävad nad sinna.
Eelmine nädal teatas Pentagon 45 mln USD investeerimisest
lennukooli rajamiseks Iraagi Õhujõududele,
mis alustaks tegevust 2023. a.
Nad kavatsevad jääda sinna veel vähemalt viieks aastaks.
Prof Frisch ütles, et nad on 14 000 km kaugusel,
kuid nad on ka Bahrainis, Kuveidis, Qataris ja mujal.
Nad ostavad palju naftat Iraagist Saudi Araabia asemel.
Nad ei lähe kuhugi.
Teil on õigus James Mattise suhtes,
kuid Iraaki ei saa võrrelda sõjajärgse Saksamaaga.
Ameeriklased hävitasid täielikult natside armee
ja Saksamaale tuli sadu tuhandeid USA sõdureid
muutust ellu viima,
jättes välja Nõukogude väed, kes Saksamaa poolitasid.
Nüüd on Iraagis 5000 USA sõdurit,
kel on vastas kümneid tuhandeid täielikult Iraani kontrollitud sõdalasi.
Mida nad suudavad?
Iraanlased piiraksid nad sisse.
Jah, aga ISISe võitmine on endiselt Trumpi valitsuse prioriteet.
Mattis käis äsja Roomas, Pariisis, Stuttgartis
ja Münchenis rõhutamas, et võitlus pole veel möödas,
kuigi al-Abadi juba võitu tähistas.
Alles siis, kui ISIS on täielikult hävitatud,
teeb USA seda, mis vaja, saadab ka maaväed,
kuid pigem saadaks ta ohvitsere või allohvitsere
nõustama oma kolleege Iraani armeeüksustes.
Kas nad tunnevad kohalikke olusid piisavalt hästi, et nõu anda,
on iseasi.
Ma lihtsalt ei mõista,
kuidas ameeriklased suudaksid Iraagis mingit mõju avaldada.
Iraanlased tahavadki, et nad ISISe vastu sõdiksid.
See on nende ühine vaenlane.
Samal ajal levitab Iraan Iraagis oma võimu.
Vähim, mida ameeriklased teha saaksid,
on see, mida nad eelmine nädal üritasid.
Nad ründasid Süüria pool piiri
Süüria ja Iraagi relvastatud rühmitusi,
et püüda takistada šiiitliku poolkuu taassündi Teheranist Beiruti.
Alati kui kaitseminister Mattis kohtub Haider al-Abadiga,
sõidab ta paari nädala pärast konsultatsioonile Teherani.
Mis mõju on sellel Iraani arusaamale al-Abadist?
Iraagis peetakse teda Lääne toetatud juhiks.
Haider al-Abadi on Iraagi iseseisvuse kaitsja.
Prof Frischil võib olla õigus,
kuid Iraagis ollakse tõsiselt Iraani hegemoonia vastu.
Võit ISISe üle pole tõesti iraanlaste teene.
Qassem Suleimani kiirustab kõikjale fotografeerima
ja tihti kahjustab see sõjategevust.
Näiteks Mosulis nõudsid Iraani-meelsed relvarühmitused,
et ISISe võitlejail ei lastaks Süüriasse põgeneda.
Iraagile sobiks paremini,
kui näiteks kurdid nendega Süürias tegeleksid.
Iraanimeelsed tahtsid tappa isislased Iraagis,
et toetada Assadi valitsust.
Lõppude lõpuks on asi iseseisvuses.
Iraani poliitika on imperialistlik.
Iraan pole eriti tugev. Tal on palju siseriiklikke probleeme.
Tal pole tugevat armeed, vaid ta tegutseb käepikenduste kaudu.
Need pole alati sama lojaalsed kui Hezbollah.
Näiteks Muqtada al-Sadr elas Iraanis, kuid vahetas poolt.
Tema juured on Najafis ja Karbalas.
Siin on tegemist ka araablaste ja pärslaste konfliktiga.
Kas islam on tähtsam faktor kui rahvuslikkus
või tasakaalustavad nad teineteist?
Seda on raske öelda,
nagu sedagi, kui lojaalsed iraanlased on.
Iraani valitsuse juhitud religioon ei meeldi.
Sellest on saanud rõhumise vahend.
Inimesi puuakse üles, piinatakse ja kiusatakse taga
ja reguleeritakse isegi nende riietumiskombeid.
Iraan on mitmerahvuseline riik, kes ei kohtle araablasi hästi.
Khuzestanis on keskkonnakriis.
See on Lõuna-Iraani provints, endise nimega Arabistan.
Kõik on veel lahtine.
Muutujaid on nii palju, et tulevikku on raske ennustada.
Hr Oren, kas USA taandub või mitte?
Taandumisprotsess käib
ja sinna jäetakse minimaalne vajalik väehulk
praeguste sihtide tagamiseks ehk ISISe võitmiseks.
Kuid mis saab, kui ISIS on hävitatud?
Kui kaugel ISISe väljajuurimisega Iraagis hetkel ollakse?
Iraagis on see meie andmeil täiesti hävitatud.
Kõik siiski hoiatavad selle eest,
et nagu al-Qaedagi muutis kuju Mesopotamia al-Qaedaks,
millest sai üks ISISe harudest.
Virtuaalne kalifaat eksisteerib, kuigi füüsiline on alles vaid Süürias.
Seepärast on USA ja Venemaa jaganud Süüria piki Eufrati jõge.
Idapool kuulub ameeriklastele ja nende liitlastele
ning läänepool venelastele ja Assadi-meelsetele vägedele.
Seal käib endiselt võitlus, et piirata ISISe jäänused
Eufrati ja Iraagi piiri vahel
Tal Afaris ja ja Al-Anbari provintsis.
Sama plaanis ka Obama valitsus.
Tempo on lihtsalt kiirem, kui toona kavandati.
Trumpi ajal pole välja mõeldud midagi uut.
Neil on metoodiline plaan
ja ilmselt teostatakse see mõne kuuga.
Kaitseminister Mattise ametiajal see vaevalt üllatab.
Minu meelest peaks USA
piirama tegevust Süürias,
kus toetatakse võrdlemisi tugevat gruppi ehk kurde.
Võitlus Iraagis on enamvähem kaotatud.
Iraani moodustatud relvarühmitused kukutavad sunniidid nii,
et ISIS ei saa enam tõusta.
USA liitlaste jaoks oleks parim,
et USA keskenduks Lõuna-Süüriale,
et mainitud poolkuu ei saaks enam moodustuda.
Rahva Mobilisatsiooniväed on Iraani toetatud,
kuid nad koosnevad peamiselt araablastest,
kelle seas on rahvast näiteks Afganistanist.
Kas nad on lojaalsed üksnes Iraanile
või ka Bagdadile pärast kauast Iraagi armee kõrval võitlemist?
95 protsenti on lojaalsed Iraani süsteemi osad,
nagu Hezbollah' Liibanonis.
Samas on Iraagil endiselt keskus, iseseisev Iraagi šiiitide eliit.
Räägime pühapaikadest.
Pärsia ja araabia islami vahel on suur lõhe.
Lisaks veel naftarahad.
2011. a sai Iraagist funktsionaalne demokraatia.
See oli USA jaoks suur võit,
kuigi seda peetakse ebaõnnestumiseks.
USA ja Iraani konflikt sunnib Iraani kompromissidele.
Rouhani möönis seda oma viimases kõnes.
"Vaja on veel üht suurt tuumalepingu sarnast lepingut."
Naftast rääkides -
Iraak ja Iraan leppisid kokku uues naftajuhtmes
Erbilist ja mujalt Iraagist Iraani.
Sellega mindaks Türgist täielikult mööda.
Kas see võib viia Türgi ja Iraani konfliktini?
Liitlassuhted vahetuvad pidevalt.
Iraan ja Türgi olid 1950.-60. aastail
nii USA kui Iisraeli mittearaablastest liitlased.
Toona oli Nasser olulisim araabia juht.
Liitlussuhted muutuvad, kuid rahvuslikud huvid mitte.
Mainisid kaheksa aastat kestnud Iraani-Iraagi sõda.
Paar aastat hiljem, kui USA sõdis iraaklaste vastu,
toimetati Iraagi Õhujõudude hävitajad salaja Iraani,
oma verivaenlasele!
Ja neid ei tagastatud kunagi.
Iisrael kartis varem Iraagi invasiooni Jordaaniasse
ja Iisraeli piirile jõudmist.
Iisrael tahtis, et ka Türgi oleks Süüriale vastukaaluks.
Nüüd on nii Ankaras kui Teheranis vaenulikud valitsused.
Iisrael peab end ehk üksi kaitsma.
Saateaeg on otsakorral. Palun lõpukommentaare.
Türgi ja Iraani majandussuhted on nii tähtsad,
et varjutavad kõik teised konfliktid.
Nad lahendavad oma tülid.
Babüloonlaste juurde naastes -
vanasti nimetati seda Levanti ala hettide maaks.
Babüloonia Impeerium, kuhu kuulusid Iraan ja Baabülon,
püüdis pidevalt rünnata hettide maad ehk Levanti.
Kui prof Frischi ennustused teostuvad,
tuleb seda hettide maad pärast maikuud kaitsta.
Ja muidugi Jeruusalemma. Hr Oren?
Iisrael ei tea ameeriklaste kavatsusi.
Venemaagi pole tingimata Iisraeli-meelne.
Praeguse olukorra säilimine oleks ehk parim.
See on tänaseks kõik.
Aitäh, professor Hillel Frisch, Amir Oren ja dr Eldad Pardo!
Räägime sellest ilmselt veel kaua, sest lõppu ei paista kusagilt.
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri