Tervetuloa Jerusalem studioon!
YK:n välittämät Geneven neuvottelut -
ja Venäjän välittämät neuvottelut Sotšissa -
eivät ole johtaneet selvään ratkaisuun Syyriassa.
Verenvuodatus ja humanitaariset tragediat jatkuvat -
sodan runtelemassa Syyriassa.
Tästä keskustelevat tohtori Nir Boms Tel Avivin yliopistosta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja professori Zeev Hanin, Venäjän ja Lähi-idän asiantuntija -
Bar Ilanin ja Arielin yliopistoista.
Herra Oren, kertoisitteko viimeaikaisista tapahtumista?
Aivan kuin seitsenvuotisessa Syyrian sodassa ei olisi tarpeeksi, -
kun vastakkain ovat ne kaksi prosessiakin, -
joilla Syyrian konflikti yritetään ratkaista.
Toinen on Venäjän johtama -
Sotšin, ja aiemmin Astanan, prosessi.
Toinen on YK:n johtama Geneven prosessi.
Yksi perusongelma on osapuolten hajanaisuus.
Assadia ja Isisiä vastaan muodostetut liittoumat ovat hataria.
Niiden sisällä on erimielisyyksiä ja konflikteja.
Ne eivät ole yksimielisiä.
Toinen ongelma on se, -
ettei YK tai mikään globaali mekanismi pysty pakottamaan -
osapuolia tahtoonsa.
Osapuolillahan on tavallaan veto-oikeus siihen prosessiin.
Jos siis Syyrian oppositio ei halua osallistua Sotšin prosessiin, -
vaan osoittaa mieltään vaikkapa lentokentällä, -
heitä ei pakoteta ratkaisuun.
Ulkoisesti nämä kaksi prosessia ovat nyt sulautuneet yhteen.
Venäjän ulkoministeri Sergei Lavrov antoi tukensa Staffan de Misturalle.
Se on kuitenkin vain sanahelinää.
Käytännössä sulautumista ei ole tapahtunut.
On tärkeä puhua Venäjän strategiasta Syyriassa.
Sekä sotilaallisella että poliittisella tasolla -
Venäjä pyrkii lopettamaan konfliktin.
Syyrian konflikti on muuttunut täysin Venäjän väliintulon jälkeen.
Venäjä on tehnyt kaksi asiaa.
Ensinnäkin, kun osapuolet olivat uupuneet taisteluihin, -
Venäjän väliintulo kallisti tilanteen Bashar al-Assadin hyväksi.
Venäjä on toiminut enimmäkseen ilmavoimiensa kautta -
ja tukemalla Assadin akselia yhteistyössä Iranin kanssa.
Iranilaiset ovat taistelleet maalla ja venäläiset ilmassa.
Lisäksi Venäjä on ottanut tehtäväkseen -
poliittisen prosessin käynnistämisen.
Sille on tärkeä näyttää, että prosessi on käynnissä -
ja turvavyöhykkeet on perustettu, vaikka niitä rikotaankin.
Konflikti on kuitenkin tarkoitus lopettaa.
Näin Venäjä voi toimia välittäjänä -
sekä sotilaallisella että poliittisella näyttämöllä.
Olen samaa mieltä, -
mutta Venäjän onnistumisten ohella -
puhuisin myös epäonnistumisista.
Moskovan puheista voi päätellä rivien välistä, -
että Venäjä on epäonnistunut -
Geneven ja Astanan/Sotšin prosessien yhdistämisessä.
Yhteisymmärrykseen ei päästy, -
eikä se johdu niinkään Lähi-idän asioista -
kuin Venäjän ja Yhdysvaltojen välisistä ongelmista.
Pari viikkoa sitten kuulin päättäjiä lähellä olevalta lähteeltä, -
että Moskovassa odotetaan Washingtonista jotain merkkiä siitä, -
että maiden välit olisivat lämpenemässä.
Toistaiseksi mitään merkkiä ei ole tullut.
Syyriassa vaikuttavat kaksi suurta liittoumaa: -
Isisin vastainen liittouma -
ja Venäjän, Assadin ja Iranin "sunnivastainen" liittouma, -
kuten jotkut sitä nimittävät.
Venäjä ei ole hyötynyt niiden kahden välisestä yhteistyöstä.
Olemme monesti kuulleet, -
että Venäjä on onnistunut pitämään Assadin vallassa, -
mutta mitä seuraavaksi? Ei mitään!
Moskovalla ei ole siitä mitään käsitystä.
Lisäksi Venäjän kahden liittolaisen, Turkin ja Iranin, välillä -
on erimielisyyksiä Syyriassa.
Venäjä uskoo saavansa ne yhteen, mutta se ei ole vielä onnistunut.
Neljäs epäonnistuminen koskee jälleen Turkkia.
Turkki tuki paikallisia joukkoja, -
jotka iskivät venäläiskoneeseen ja tappoivat sen lentäjän.
Siksi Turkkia vihataan venäläismediassa.
Venäjän hallinto ja presidentti eivät tietenkään voi ottaa sitä -
niin yksioikoisesti.
Kaikki kansainväliset osapuolet, joilla on sananvaltaa Syyriassa, -
pyrkivät vaikuttamaan tilanteeseen kentällä -
tukemalla suojattejaan, -
jotta poliittisesta prosessista tulisi niille itselleen edullinen.
Herra Oren, kertoisitteko siitä lisää?
On muistettava, että sota alkoi seitsemän vuotta sitten.
Vuonna 2013 -
Venäjä ja USA solmivat sopimuksen Syyrian kemiallisia aseita vastaan.
Ne saattavat siis päästä jonkinlaiseen sopimukseen -
assadistisen hallinnon tulevaisuudesta -
ilman Bashar al-Assadia itseään.
Sitten Isis nousi kuin tyhjästä vuonna 2014.
Siitä tuli USA:n ykkösprioriteetti.
Koska Isisin kohteena on myös Irak, -
Syyria ei ole enää jakautunut pohjoiseen ja etelään, -
kuten Turkki haluaisi, -
vaan itään ja länteen.
Itä-Syyria on enimmäkseen autiomaata ja rajoittuu Irakiin.
Tämä Eufratin itäpuolinen alue on amerikkalaisten hallussa.
Eufratin länsipuolella hallitsee Venäjä.
Amerikkalaiset eivät välitä rannikon ja Damaskoksen tapahtumista.
Heitä kiinnostaa siellä vain Jordanian ja Israelin rajat etelässä.
He siis antavat Venäjän hallita Syyrian tärkeimpiä osia.
Oppositiosta he eivät välitä vähääkään.
Amerikkalaisten alueella, -
jota hallitsee USA:n liittouman tukema SDF, -
on tehty suuria virheitä.
Sitä voi verrata esimerkiksi Palmyraan, -
jonka venäläiset valloittivat -
Syyrian armeijan ja Iranin tukemien šiiajoukkojen kanssa.
Venäläiset raivasivat miinat alueelta -
ja varmistivat asukkaiden turvallisen paluun.
He hallitsivat kaupunkia päättäväisesti.
Sen sijaan Raqqassa kurdijoukot toivat ihmiset heti takaisin, -
ja kymmeniä tai jopa satoja ihmisiä on kuollut -
kaupunkiin jääneiden pommien räjähtäessä.
USA:n liittoumalla on vieläkin vaikeuksia alueella.
Se on väistämätöntä tilanteessa, -
jossa on yksi yhteinen vihollinen, Isis, -
mutta sen lisäksi konflikteja liittolaisten kesken.
Yhdysvallat katsoo sitä ylhäältä käsin.
Se tahtoo pitää Nato-liittolaisensa Turkin puolellaan, -
mutta se tarvitsee kurdejakin.
Se tasapainottelee niiden kahden välillä.
Venäjän tilanne on yksinkertaisempi.
Se on vain Assadin puolella, ja sekin on toissijaista.
Venäjälle on tärkeintä pitää kiinni sen meri- ja ilmatukikohdista.
Se on kuin Kaliningrad, -
venäläinen rannikkoalue Venäjän rajojen ulkopuolella.
Eivät he välitä, mitä Kaliningradin molemmilla puolilla on, -
eivätkä myöskään siitä, -
onko Tartusin ja Latakian ympärillä Syyria, Turkki vai Libanon.
Siinä suhteessa Venäjän ja USA:n intressit ovat erilaiset.
USA:n intressit ovat kaventuneet.
Se ei pyri laaja-alaisesti lopettamaan konfliktia, -
pelastamaan ihmishenkiä ja tuomaan järjestystä ja rauhaa, -
vaan nykyään USA keskittyy Isisin tuhoamiseen.
Se voi ajoittain tehdä yhteistyötä Venäjän kanssa.
Sitä ei kuitenkaan kiinnosta vaikutusvallan lisääminen Lähi-idässä.
Venäjää se kiinnostaa.
Se haluaa järjestellä Lähi-idän asiat mielensä mukaan.
Meritukikohtansa lisäksi se haluaa turvata pääsyn kaasuvaroihin.
Venäjää kiinnostaa koko Lähi-itä, ei vain Syyria.
Se haluaa tärkeimmäksi välittäjäksi, -
jonka puoleen kaikkien on käännyttävä.
Amerikkalaisilla on kapeampi tavoite, eivätkä he ehkä edes jää sinne.
Heidän linjansa on epäselvä.
Venäläiset taas ovat tulleet jäädäkseen.
Yhdysvallat on kuitenkin julistanut jäävänsä Pohjois-Syyriaan -
tukemaan Isisia vastaan taistelleita joukkoja.
Julistuksissa on lupailtu yhtä ja toista.
Amerikkalaiset ovat sanoneet jäävänsä -
ainakin puoleksitoista vuodeksi.
He saavat sillä jonkin verran sananvaltaa Lähi-idässä.
Kysehän ei ole vain Syyriasta, vaan koko Lähi-idästä.
Se pyrkii myös toimimaan Venäjän vastapainona.
Venäjän ja USA:n edut eivät aina ole yhdenmukaisia.
Se liittyy läheisesti Israeliinkin.
En voi olla muuta kuin samaa mieltä.
Yhdysvallat on hyväksynyt valtapiirijaon Eufrat-jokea pitkin.
Periaatteessa sitä kiinnostaa -
vain radikaalin sunni-islamismin infrastruktuurin tuhoaminen, -
ja siinä se on valmis tukemaan ketä tahansa.
Näyttää kuitenkin siltä, -
että amerikkalaisia huolestuttaa yhä enemmän se, -
että iranilaiset saavat nyt täyttää sen tyhjiön, -
joka syntyi alun perin Irakissa Saddam Husseinin kaatamisesta, -
ja nyt Isisin tuhoamisesta Syyriassa.
Amerikkalaiset eivät halua toistaa sitä virhettä, -
jonka he tekivät antaessaan Iranin tuhota -
Pohjois-Irakin Kurdistanin.
He eivät halua sen toistuvan Pohjois-Syyriassa.
Eikä sovi unohtaa, että tässä pelissä vaikuttaa vielä yksi Lähi-idän maa, -
Israel.
Israel on ehkä ainut Lähi-idän maa, joka on pelkkä sivustakatsoja.
Otamme siihen kuitenkin aktiivisemmin osaa, -
mikäli Jerusalemin ja Moskovan sopimukset eivät päde.
Heti Davosin jälkeen Netanjahu kiiruhti Moskovaan kysymään sitä.
Ilmeisesti vastaus oli kielteinen.
Putin sanoi kauniisti, -
että Venäjällä on Lähi-idässä kaksi liittolaista, Iran ja Israel.
Venäjä ei ole Neuvostoliitto.
Se tarvitsee kaksi jalkaa seistäkseen Lähi-idässä, -
mutta ei sen enempää.
Netanjahu siis kysyi, pätevätkö aiemmat kolme sopimusta, -
eli se, ettei Syyriasta tule asereitti Hizbollahille, -
ja ettei Golania oteta pöydälle Syyrian neuvotteluissa, -
ja etteivät iranilaiset avaa uutta rintamaa Golanille.
Ensimmäiseen vastaus oli: "Tehkää mitä tahdotte."
Ja toiseen: "Emme tiedä." Ja kolmanteen: "Ei."
Venäjä ei siis suostu toimimaan turvavyöhykkeiden yläpuolella.
Jos siis Eufratin länsipuoliset alueet ovat Venäjän vyöhykettä, -
amerikkalaiset suostuvat siihen, kuten mekin, -
mutta venäläiset ovat antaneet ne heti iranilaisille.
Siitä Israel ei pidä, eivätkä amerikkalaisetkaan.
Haluaisin keskustella poliittisesta prosessista.
Kentän tilanne määrittelee tietysti tulevaisuuden.
Moskovan ja Washingtonin ohella -
myös Turkki on yksi avaintekijöistä.
Sillä on pisin Syyrian vastainen raja -
ja myös kyky hyökätä Syyriaan monella rintamalla.
Niin se nyt tekeekin Afrinin alueella.
Se suunnittelee hyökkäystä myös Manbijin alueelle YPG:tä vastaan.
YPG on USA:n tukeman SDF:n ydinosa.
Toisaalta Turkilla on strategiset suhteet Venäjään ja Iraniin, -
mutta toisaalta se ei ole tyytyväinen Idlibin tilanteeseen.
Myös Idlib on lähellä Syyrian ja Turkin rajaa.
Assadin joukot valloittavat yhä uusia alueita -
ajaen pois niitä hallinneita islamisteja.
Islamistit vetäytyvät kohti Turkin rajaa.
Siitä seuraa ongelmia sekä Turkille että Euroopalle.
Venäjä ja Iran eivät halua hillitä Assadin joukkoja, -
tai ne eivät pysty siihen.
Kääntääkö se Turkin jälleen kohti länttä, -
vai jääkö Turkki nyt täysin yksin?
Erdogan ei edes yritä olla -
johdonmukainen.
Hän vaihtaa liittolaisiaan kuten parhaakseen näkee.
Tässä on optinen harha, joka on ehkä peräisin -
menestyksekkäistä aseleponeuvotteluista -
Israelin ja sen arabinaapurimaiden välillä vuonna 1949, -
ja Suezin kampanjan jälkeisistä tapahtumista vuonna 1956.
Ensin mainitussa tapauksessa -
YK:n varapääsihteeri Bunche välitti sopimussarjan, -
ja toisessa Kanadan ulkoministeri Pearson ehdotti -
YK:n hätäjoukkoja Siinaille, -
johon vedoten Israel vetäytyi Siinailta.
Israelin hallinto sai näyttää kotiyleisölleen, -
että kaikki on hyvin vetäytymisestä huolimatta.
Se toimi niissä tapauksissa, -
joissa tehtiin invaasioita ja ulkomaat tulivat väliin.
Sisällissodissa on hyvin vaikea välittää rauhaa ulkopuolelta.
Kun Turkki hyökkää Syyriaan, -
kyse on oikeastaan kaksinkertaisesta sisällissodasta.
Kurdit osallistuvat Syyrian sisällissotaan, -
ja Turkissa on tavallaan sisällissota Ankaran ja PKK:n välillä.
Koska turkkilaiset pelkäävät Syyrian kurdien auttavan Turkin kurdeja, -
niitä kahta sisällissotaa ei voi erottaa toisistaan.
Venäjän ja Iranin tavoitteet ovat ulkopoliittisia, -
mutta Turkille se on sisäisen turvallisuuden kysymys.
Tohtori Boms, -
Turkki tukee Syyrian kapinallisia, Vapaan Syyrian armeijaa, -
joka oli ennen lännen tukema.
Se taisteli Assadin hallintoa vastaan.
Se menetti paljon maita Syyriassa.
Sitten Turkki otti sen suojelukseensa.
Nyt Turkki käyttää sitä Pohjois-Syyrian taisteluissa.
Onko Vapaan Syyrian armeija nyt palannut poliittiseen peliin?
On traagista, -
että Syyria oli ennen -
nationalistinen sekulaarinen valtio, -
mutta sota on tuonut uskonnolliset ääriainekset syvälle maahan.
Alun perin Vapaan Syyrian armeija koostui upseereista, -
jotka päättivät erota Syyrian armeijasta -
taistellakseen muutoksen puolesta.
Turkin ja muiden tukemat asejoukot ovat heikentäneet sitä niin, -
että Vapaan Syyrian armeija on kallistunut islamistien suuntaan.
Nyt se on menettänyt suurimman osan alueistaan.
Vain etelään Israelin rajalle ja Idlibin provinssiin on jäänyt -
alkuperäisen Vapaan Syyrian armeijan linnakkeita.
Vapaan Syyrian armeijassa monet ovat islamisteja, -
jotka ovat sidoksissa tukijoihinsa.
Myös ne, joita Turkki nyt tukee?
Myös ne.
Juuri siksi venäläiskone ammuttiin alas.
Venäjän mukaan ase on tuotu Ukrainasta, -
eikä sillä ole merkitystä, onko se totta vai ei.
Toisaalta ne ovat Turkin tukemia aseryhmiä, -
mikä lisää taas Turkin ja Venäjän jännitteitä.
Se on osa tätä tragediaa.
Palaako Vapaan Syyrian armeija omiensa joukkoon?
Toivon, että sen pragmaattisimmat ainekset palaisivat.
Nämä ainekset ovat saaneet vähiten ulkovaltojen tukea.
Islamistiset aseryhmät ovat saaneet paljon enemmän.
Assadin puolella taistelee 88 aseryhmää.
Oppositiossa niitä on vieläkin enemmän.
Syyrian kohdalla toivoa ei useinkaan ole.
Venäjä yrittää nyt elvyttää poliittista prosessia -
Sotšin prosessin epäonnistuttua.
Parasta mitä se voi nyt saada, -
on pitää oikeistolainen Baath-puolue vallassa -
Assadin kanssa tai ilman.
Se voi luopua Assadista -
jos siitä maksetaan tarpeeksi.
Hallinto kuitenkin pysyy Iran-mielisenä -
ja Venäjän suojeluksessa.
Venäjä ei kuitenkaan halua, että Iran hallitsee Syyriaa täysin -
ilman venäläisiä öljy-yhtiöitä ja venäläisten vaikutusvaltaa, -
ja että Venäjällä olisi vain pieni alue rannikolla.
Venäjää kiinnostaisi jälleen yhteistyö Yhdysvaltojen kanssa, -
jos tämä olisi valmis luopumaan pakotteista -
ja sopimaan Itä-Euroopan asioista.
Venäjälle on etua siitä, -
ettei Assadin hallintoa korvaa Turkki-mielinen sunnihallinto.
Venäjä olisi valmis jonkinlaiseen Syyrian liittovaltioon.
Kurdit ja muut vähemmistöt saisivat jonkinlaisen itsemääräämisoikeuden.
Syyria pitäisi kuitenkin kansainvälisesti tunnustetut rajansa.
Entä Israelin ja Venäjän suhteet?
Jerusalem suostuu siihen, -
jos Yhdysvallat suostuu siihen.
Ottaako Moskova Jerusalemin intressit huomioon?
Ottaa.
Israel olisi vain sivustakatsoja.
Moskova on valmis Israelin operaatioihin.
Kunhan venäläisjoukot eivät vahingoitu, -
Israel saa turvata etunsa tilanteissa, -
joissa toimivat muut kuin Venäjä.
Venäjä on julistanut voittaneensa kaiken -
huvittavassa Venäjän parlamentin istunnossa.
Syyrian tilanteen asiantuntija sanoi, -
että ensimmäistä kertaa Venäjä on voittanut -
ilman suurta verenvuodatusta.
Tilanteen toivotaan jatkuvan.
Loppukommentti, tohtori Boms?
Syyrian konflikti on tullut uuteen vaiheeseen.
Venäjä on hallitsevassa osassa.
Se ei ole vielä ohi, ja Venäjä jatkaa ennen kaikkea etujensa ajamista.
Venäjä ja ehkä Turkkikin voittavat USA:n välinpitämättömyyden takia.
Trump ei ole ideologi eikä ihmisoikeuksien puolustaja.
Hän on reaalipoliitikko, joka pettää kurdit.
Aika näyttää. Professori Hanin on eri mieltä.
Keskustelemme tästä lisää myöhemmin.
Kiitos, tohtori Boms, herra Oren ja professori Hanin!
Kiitos katsojillekin, näkemiin perjantaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10177 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta