Tere tulemast Jeruusalemma stuudiosse!
ÜRO vahendatud Genfi kõnelused
ja Venemaa vahendatud kõnelused Sotšis
pole Süürias selget lahendust toonud.
Sõjast räsitud Süürias
jätkub verevalamine ja humanitaartragöödia.
Stuudios on dr Nir Boms Tel Avivi Ülikoolist,
TV7 analüütik Amir Oren
ja professor Zeev Hanin, Venemaa ja Lähis-Ida ekspert
Bar Ilani ja Arieli Ülikoolist.
Hr Oren, rääkige viimastest sündmustest.
Nagu 7-aastasest Süüria sõjast veel ei piisaks,
on vastamisi ka need kaks protsessi,
millega püütakse Süüria konflikti lahendada.
Üks on Venemaa juhitud
Sotši, ja varem Astana protsess.
Teine on ÜRO juhitud protsess Genfis.
Üks põhiprobleeme on olnud poolte hajutatus.
Assadi ja ISISe vastu moodustatud koalitsioonid on olnud nõrgad.
Neil on sisemist lõhenemist ja konflikte.
Nad pole üksmeelsed.
Teine probleem on see,
et ei ÜRO ega ükski globaalne mehhanism
suuda sundida pooli oma tahet täitma.
Pooltel on teatud mõttes selle protsessi suhtes veto õigus.
Kui Süüria opositsioon ei taha Sotši protsessis osaleda,
vaid avaldab näiteks lennuväljal meelt,
ei sunnita lahendust neile peale.
Väliselt on need kaks protsessi nüüd ühte sulandunud.
Venemaa välisminister Lavrov avaldas toetust Staffan de Misturale.
See on aga siiski vaid sõnamulin.
Sisulist sulandumist pole toimunud.
On tähtis rääkida Venemaa strateegiast Süürias.
Nii sõjalisel kui poliitilisel tasandil
püüab Venemaa konflikti lahendada.
Pärast Venemaa sekkumist on Süüria konflikt täielikult muutunud.
Venemaa on teinud kaht asja.
Esiteks - kui pooled olid lahinguist kurnatud,
kallutas Venemaa sekkumine olukorra Bashar al-Assadi kasuks.
Venemaa on tegutsenud peamiselt oma õhujõudude kaudu
ja toetanud Assadi telge koostöös Iraaniga.
Iraanlased on sõdinud maismaal ja venelased õhus.
Lisaks on Venemaa võtnud enda kanda
poliitilise protsessi käivitamise.
Tal on tähtis näidata, et protsess käib
ja turvatsoonid on loodud, isegi kui neid rikutakse.
Konflikt tuleks siiski lõpetada.
Nii võib Venemaa olla vahendajaks
nii sõjalisel kui poliitilisel areenil.
Olen nõus,
kuid Venemaa õnnestumiste kõrval
räägiksin ka ebaõnnestumistest.
Moskva juttudest võib ridade vahelt lugeda,
et Venemaal pole õnnestunud
ühendada Genfi ja Astana/Sotši protsesse.
Üksteisemõistmisele ei jõutud,
ja see ei johtu niivõrd Lähis-Ida asjadest
kui probleemidest Venemaa ja USA vahel.
Paari nädala eest kuulsin otsustajate siseringi allikalt,
et Moskvas oodatakse Washingtonist mingit märki,
et maade suhted on soojenemas.
Seni polevat märguannet tulnud.
Süürias avaldavad mõju kaks suurt koalitsiooni -
ISISe vastane koalitsioon
ning Venemaa, Assadi ja Iraani sunniitide-vastane koalitsioon,
nagu mõned seda nimetavad.
Venemaa pole nende kahe koostööst kasu saanud.
Oleme korduvalt kuulnud,
et Venemaal on õnnestunud Assad võimul hoida,
kuid mis edasi saab? Mitte midagi!
Moskval pole sellest mingit aimu.
Lisaks on Venemaa kahel liitlasel - Türgil ja Iraanil -,
Süürias erimeelsusi.
Venemaa usub, et toob nad kokku, kuid seni pole see veel õnnestunud.
Neljas ebaõnnestumine puudutab taas Türgit.
Türgi toetas kohalikke jõude,
mis ründasid Venemaa lennukit ja tapsid selle piloodi.
Seepärast Vene meedia vihkab Türgit.
Venemaa valitsus ja president
ei saa seda muidugi nii üks ühele võtta.
Kõik rahvusvahelised pooled, kel Süürias sõnaõigust on,
püüavad mõjutada olukorda kohapeal
toetades oma kaitsealuseid,
et poliitilist protsessi endale võimalikult kasulikuks muuta.
Hr Oren, selgitage seda veidi.
Tuleb meeles pidada, et sõda algas seitsme aasta eest.
2013. aastal
sõlmisid Venemaa ja USA lepingu Süüria keemiarelvade vastu.
Tundus, et nad jõuavad mingi kokkuleppeni
assadistliku valitsuse tuleviku suhtes
ilma Bashar al-Assadita.
Kuid seejärel tekkis 2014. a ISIS otsekui välk selgest taevast.
Sellest sai USA peamine prioriteet.
Kuna ISIS sihtis ka Iraaki,
pole Süüria enam jagunenud põhja- ja lõunaosaks,
nagu Türgi tahaks,
vaid idaks ja lääneks.
Ida-Süüria on peamiselt kõrb ja piirneb Iraagiga.
Too Eufrati idapoolne ala on ameeriklaste kontrolli all.
Eufrati läänekallast valitseb Venemaa.
Ameeriklased ei hooli ranniku ja Damaskuse sündmustest.
Neid huvitavad seal üksnes Jordaania ja Iisraeli piirid lõunas.
Nad lasevad Venemaal valitseda Süüria tähtsamaid osi.
Opositsioonist ei hooli nad raasugi.
Ameeriklaste piirkonnas,
mida kontrollib USA koalitsiooni toetatav SDF,
on tehtud suuri vigu.
Kui vaatame näiteks Palmyrat,
mille venelased vallutasid
Süüria armee ja Iraani toetatud šiiitlike vägedega.
Venelased puhastasid piirkonna miinidest
ja tagasid elanikele turvalise tagasitee.
Nad valitsesid linna otsustavalt.
Seevastu Raqqas tõid kurdide väed inimesed kohe tagasi
ja kümneid või sadu on hukkunud
linna jäänud pommide plahvatamisel.
USA koalitsioonil on piirkonnas veel raskusi.
See on vältimatu olukorras,
kus on üks ühine vaenlane ISIS,
kuid lisaks sellele konflikte liitlaste vahel.
USA vaatab seda ülevalt poolt.
Ta tahab oma NATO-liitlast Türgit enda leeris hoida,
kuid vajab ka kurde.
Ta püüab nende kahe vahel tasakaalu leida.
Venemaa olukord on lihtsam.
Ta on vaid Assadi pool ja seegi on teisejärguline.
Venemaale on tähtsaim säilitada oma mere- ja õhubaasid.
See on nagu Kaliningrad,
vene rannikuala väljaspool Venemaa piire.
Nad ei hooli, mis toimub Kaliningradist väljas,
ega sellestki,
kas Tartusi ja Latakia ümber on Süüria, Türgi või Liibnanon.
Selles mõttes on Venemaa ja USA huvid erinevad.
USA huvid on kitsenenud.
Ta ei püüa ulatuslikult konflikti lõpetada,
päästa inimelusid ning korda ja rahu tuua,
vaid hetkel keskendub USA ISISe hävitamisele.
Ta võib aeg-ajalt Venemaaga koostööd teha.
Ometi ei huvita teda sügavama jälje jätmine Lähis-Idas.
Venemaad see aga huvitab.
Ta tahab Lähis-Ida asjad oma meele järgi korraldada.
Lisaks merebaasidele tahab ta tagada pääsu gaasivarude juurde.
Venemaad huvitab terve Lähis-Ida, mitte üksnes Süüria.
Ta tahab tähtsaimaks vahendajaks,
kelle poole kõik peavad pöörduma.
Ameeriklastel on kitsam siht, nad ehk isegi ei jää sinna.
Nende poliitika on ebaselge.
Venelased aga on tulnud et jääda, nagu ka iraanlased.
USA on siiski kuulutanud, et jääb Põhja-Süüriasse
toetama ISISe vastu võidelnud vägesid.
Avalduses lubati üht ja teist.
Ameeriklased on öelnud,
et jäävad vähemalt pooleteiseks aastaks.
Nad saavad sellega Lähis-Idas mõnevõrra sõnaõigust.
Asi pole üksnes Süürias, vaid kogu Lähis-Idas.
Ta püüab ka Venemaale vastukaaluks olla.
Venemaa ja USA huvid pole alati ühesugused.
See on tihedalt seotud ka Iisraeliga.
Ma ei saa muud kui nõus olla.
USA on aktsepteerinud võimujaotuse mööda Eufrati jõge.
Põhimõtteliselt huvitab teda
vaid radikaalse sunniitliku islamismi infrastruktuuri hävitamine
ja selleks on ta valmis toetama keda tahes.
Näib siiski,
et ameeriklastele teeb üha rohkem muret,
et iraanlased võivad nüüd täita vaakumi,
mis tekkis alguses Iraagis Saddam Husseini kukutamisega
ja nüüd ISISe hävitamisega Süürias.
Ameeriklased ei taha korrata viga,
mille nad tegid, kui lasid Iraanil hävitada
Põhja-Iraagi Kurdistani.
Nad ei taha, et see korduks Põhja-Süürias.
Ei sobi unustada, et siin mängus avaldab mõju veel üks Lähis-Ida riik -
Iisrael.
Iisrael on ehk ainus Lähis-Ida maa, kes on vaid vaatleja.
Osaleme selles siiski aktiivsemalt,
kui Jeruusalemma ja Moskva lepingud ei kehti.
Kohe pärast Davost kiirustas Netanyahu Moskvasse seda uurima.
Ilmselt oli vastus eitav.
Putin ütles ilusti,
et Venemaal on Lähis-Idas kaks liitlast, Iraan ja Iisrael.
Venemaa pole NSVL.
Ta vajab Lähis-Idas seismiseks kaht jalga,
kuid rohkem mitte.
Netanyahu küsis seepeale kolme varasema lepingu kohta
ehk, et Süüriast ei saaks relvaveokoridori Hezbollah'le,
et Süüria kõnelustel ei tõstatata Golani teemat
ja et iraanlased ei ava Golanil uut rindejoont.
Vastus esimesele oli: "Tehke mis tahate".
Teisele: "Me ei tea" ja kolmandale: "Ei."
Venemaa ei nõustu tegutsema väljaspool turvatsoone.
Kui Eufrati läänepoolsed alad on Venemaa tsoon,
ameeriklased nõustuvad sellega, nagu meiegi,
kuid venelased on andnud need kohe iraanlastele.
See ei meeldi ei Iisraelile ega ameeriklastele.
Tahaksin vestelda poliitilisest protsessist.
Kohapealne olukord määrab muidugi tuleviku.
Moskva ja Washingtoni kõrval
on üheks võtmeteguriks ka Türgi.
Tal on Süüriaga pikim piir
ning ka võime tungida Süüriasse mitmel rindel.
Just seda nad Afrinis teevadki.
Ta kavandab rünnakut ka Manbiji piirkonda YPG vastu.
YPG on USA toetatud SDF-i peamiseks koostisosaks.
Samas on Türgil strateegilised suhted Venemaa ja Iraaniga,
kuid ometi pole ta rahul Idlibi olukorraga.
Ka Idlib on Süüria-Türgi piiri lähedal.
Assadi väed vallutavad üha uusi alasid,
ajades välja seal valitsenud islamiste.
Islamistid taanduvad Türgi piiri suunas.
Sellele järgnevad probleemid nii Türgi kui Euroopa jaoks.
Venemaa ja Iraan ei taha Assadi vägesid vaos hoida
või nad ei suuda seda.
Kas see pöörab Türgi uuesti Lääne poole
või jääb Türgi nüüd täiesti üksi?
Erdogan isegi ei püüa sihikindel olla.
Ta vahetab liitlasi nagu heaks arvab.
Siin on optiline illusioon,
mis johtub ehk edukatest relvarahukõnelustest
Iisraeli ja tema araabia naabrite vahel 1949. a
ning Suessi kampaania järgsetest sündmustest 1956. a.
Esmalt mainitud juhtumi puhul
vahendas ÜRO peasekretäri asetäitja Bunche seeria lepinguid
ja teise puhul soovitas Kanada välisminister Pearson
ÜRO kriisivägesid Siinaile,
millele toetudes Iisrael taandus Siinailt.
Iisraeli valitsus sai näidata kodupublikule,
et kõik on hästi vaatamata taandumisele.
See töötab neil puhkudel,
kus toimusid invasioonid ja välisriigid sekkusid.
Kodusõdades on raske väljastpoolt rahu vahendada.
Kui Türgi ründab Süürias,
on tegu õigupoolest kahekordse kodusõjaga.
Kurdid osalevad Süüria kodusõjas
ja Türgis on teatud mõttes kodusõda Ankara ja PKK vahel.
Kuna türklased kardavad, et Süüria kurdid aitavad Türgi kurde,
ei saa neid kaht kodusõda teineteisest lahutada.
Venemaa ja Iraani eesmärgid on välispoliitilised,
kuid Türgile on see sisejulgeolekuküsimus.
Dr Boms,
Türgi toetab Süüria mässulisi, Vaba Süüria Armeed,
mida toetas varem Lääs.
See võitles Assadi valitsuse vastu
ja kaotas Süürias palju maad.
Seejärel võttis Türgi selle oma kaitse alla.
Nüüd kasutab Türgi seda Põhja-Süüria lahingutes.
Kas Vaba Süüria armee on naasnud poliitkamängudesse?
On traagiline,
et Süüria oli varem
sekulaarne rahvusriik,
kuid sõda on toonud religioossed äärmuselemendid sügavale riiki.
Algselt koosnes Vaba Süüria Armee ohvitseridest,
kes otsustasid lahkuda Süüria armeest,
et võidelda muutuse eest.
Türgi ja teiste toetatud relvajõud on seda nii palju nõrgendanud,
et Vaba Süüria Armee on kaldunud islamistide poole.
Nüüd on ta kaotanud enamiku oma aladest.
Vaid lõunasse, Iisraeli piirile, ja Idlibi provintsi
on jäänud algse Vaba Süüria armee kantse.
Vaba Süüria Armees on paljud islamistid,
kes on seotud oma toetajatega.
Ka need, keda Türgi nüüd toetab?
Nemad samuti.
Just sellepärast Vene lennuk alla tulistatigi.
Venemaa sõnul toodi relv Ukrainast,
ja ei oma tähtsust, kas see vastab tõele või ei.
Samas on need Türgi toetatud relvarühmitused,
mis lisab taas pingeid Türgi ja Venemaa vahele.
See on osa sellest tragöödiast.
Kas Vaba Süüria Armee naaseb omade sekka?
Loodan, et seda teevad pragmaatilisemad elemendid.
Need elemendid on kõige vähem välisriikidelt abi saanud.
Islamistlikud relvarühmitused on saanud palju rohkem.
Assadi poolel võitleb 88 relvarühmitust.
Opositsioonis on neid veel rohkem.
Lootustel Süüria suhtes pole kahjuks tihti reaalsusega erilist pistmist.
Venemaa püüab nüüd elustada poliitilist protsessi
pärast Sotši kõneluste nurjumist.
Parim, mida ta võib saavutada,
on hoida parempoolne Baathi partei võimul,
kas Assadiga või ilma.
Ta võib loobuda Assadist,
kui selle eest piisavalt makstakse.
Režiim jääb siiski Iraani-meelseks
ja Venemaa egiidi alla.
Venemaa ei taha siiski, et Iraan täielikult Süüriat valitseks
ilma vene naftafirmade ja vene mõjuvõimuta
ja et Venemaal oleks üksnes väike ala rannikul.
Venemaad huvitaks taas koostöö USAga,
kui too oleks valmis loobuma sanktsioonidest
ja Ida-Euroopa asjades kokku leppima.
On Venemaa huvides,
et Assadi valitsust ei asendaks Türgi-meelne sunniitlik valitsus.
Venemaa poleks valmis mingiks Süüria liitvabariigiks.
Kurdid ja teised vähemused saaksid mingisuguse enesemääramisõiguse.
Süüria säilitaks siiski oma rahvusvaheliselt tunnustatud piirid.
Aga Iisraeli ja Venemaa suhted?
Jeruusalemm nõustub sellega,
kui USA sellega nõustub.
Kas Moskva arvestab Jeruusalemma huvidega?
Arvestab. Eeldades,
et Iisrael jääb vaid vaatlejaks.
Moskva on valmis Iisraeli operatsioonideks.
Kui Vene väed kahju ei saa,
võib Iisrael kaitsta oma huve olukordades,
kus Venemaa ei osale.
Venemaa on kuulutanud, et on võitnud kõik.
See oli huvitav istung Venemaa parlamendis.
Süüria olukorra ekspert ütles,
et esimest korda on Venemaa võitnud
ilma suure verevalamiseta.
Loodetakse, et olukord jätkub.
Lõpukommentaar, dr Boms.
Süüria konflikt on jõudnud uude etappi.
Domineerib Venemaa strateegia.
Sõda pole veel läbi ja Venemaa jätkab eelkõige oma huvide ajamist.
Venemaa ja ehk isegi Türgi võidavad tänu USA ükskõiksusele.
Trump pole ideoloog ega inimõiguste kaitsja.
Ta on reaalpoliitik, kes reedab kurdid. Võidab Venemaa ja ehk ka Türgi.
Aeg näitab. Professor Hanin pole nõus.
Vestleme sellest varsti uuesti.
Aitäh, dr Boms, hr Oren ja prof Hanin!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri