Tere tulemast Jeruusalemma stuudiosse!
Aasta eest 20. jaanuaril
astus Donald Trump ametisse USA 45. presidendina.
Analüüsime täna tema esimest ametiaastat
seoses Lähis-Ida ja eriti Iisraeliga.
Stuudios on prof Shmuel Sandler
Begin-Sadati Strateegiauuringute Keskusest Bar Ilani Ülikoolis,
TV7 analüütik Amir Oren,
ja kol. ltn. reservis Reuven Ben Shalom,
kultuurianalüütik ja Jerusalem Posti kolumnist,
ning dr Eran Lerman,
Jeruusalemma Strateegiauuringute Instituudist ja Shalemi Kolledžist.
Hr Oren, juhatage teema sisse, palun.
Aeg lendab, kui on lõbus.
Näib, et Trumpil on lõbus.
Ta keeldub sobitumast
oma eelkäijate malliga.
Ta tõi Valgesse Majja ambitsioonika plaani,
mitte ainult seadusandlikul platvormil,
vaid see on suunatud kogu Washingtoni süsteemile,
tema enda vabariiklaste partei kaasa arvatud.
Tulemused on kahte lehte.
Arvamusküsitluste järgi
toetab teda 33-37 % ameeriklastest.
Enamik ülejäänuist on tema vastu.
See ei tõota talle head vahevalimistel tänavu novembris
ja järgmistel valimistel 2020. a.
Tema "Ameerika esmalt" plaan on isoleerinud ta välispoliitiliselt.
Prof Sandler, mida teie möödunud aastast arvate?
Seal olid nii tõuse kui mõõnu.
Olen positiivselt üllatunud.
Hoolimata oma poliitilisest kogematusest
ja omapärasest isiksusest
on ta oma esimese aasta üle elanud.
Seal oli õnnestumisi ja ebaõnnestumisi.
Mulle teeb muret, et tal pole veel välispoliitilist plaani.
Ta paistab tegutsevat spontaanselt, vastavalt olukorrale.
See on maailmale halb asi,
kuna see ootab USA presidendilt välispoliitikaplaani.
Selgust?
Jah. Maailm peaks teadma, mida ta tahab.
Lisaks pole ta ikka veel täitnud kõiki ametiposte.
See johtub tema ärimaailma taustast.
See on murettekitav.
Loodetavasti õnnestub see tal oma ametiaja teisel aastal.
Kol Ben Shalom?
Veel on vara öelda,
kuid esialgu on tal õnnestunud vältida tõsiseid vigu,
mis oleksid võinud viia sõjani Lähis-Idas.
Tal on vapustav retoorika.
Ta nimetab end maailma targimaks
ja osavaimaks läbirääkijaks.
Palestiinlaste küsimuses pole endiselt midagi konkreetset näha,
kuid ehk midagi susiseb.
Me ei tea õigupoolest veel midagi.
Ta on teinud vigu, kuid aeg näitab, milleni see viib.
Ka mina arvan,
et pikemas perspektiivis pole Iisraeli huvides,
kui maailma austus
USA suhtes kahaneb.
Selle põhjuseks
on pigem Trumpi stiil kui tema konkreetne tegevus.
Minu meelest on tal Lähis-Idas sihipärane poliitika.
See hõlmab visiiti Iisraeli esimesel ringreisil
nagu ka visiiti Saudi Araabiasse.
See on selge välispoliitiline suunamuutus,
eemale eelkäija valitsuse tasakaalumängust Iraaniga.
USA toetab taas tugevalt oma traditsioonilisi liitlasi
Iisraeli, Egiptust, Saudi Araabiat, Jordaaniat ja Araabia Emiraate.
Taastatud on stabiilsuse leeri usaldus USAsse.
USA rahvusliku julgeoleku strateegia
on pikk ja hoolikalt koostatud dokument
mitte mingi üleöö toksitud segane säuts.
See ütleb selgelt,
et araablaste-Iisraeli konflikt pole enam USA tähelepanu fookus,
vaid Lähis-Idas on olulisimaks Iraan, kuna see on olulisim ka liitlastele.
Väikese egoga USA presidendiks ei saa.
Oma partei kandidaadiks saamiseks
ja seejärel valimiste võitmiseks
on vaja ülisuurt ego ja vähem ligimesest hoolimist.
Kuid sellelt, kes selle positsiooni saavutab,
oodatakse üleminekuajal vormi saavutamist
ning seejärel toetumist valitsusaparaadile
ja ametikohtade täitmist, nagu Shmuel ütles,
ning toetumist meeskonnale nii kabinetis
kui Valge Maja riikliku julgeoleku nõukogus
ja kodumaistes nõukogudes.
Trump pole mingil põhjusel nõustunud valitsevaid kombeid järgima.
Tal on vanad harjumused.
Isegi tema peastaabiülem, erukindral John Kelly,
ei suuda teda vaos hoida.
Esmalt luuakse dokument poliitikasuuna määratlemiseks,
kuid siis ajab mingi säuts segadusse
senaatorid, Kongressi ja ministrid.
Lähis-Ida asjades on välisministeeriumist mööda mindud
ja välisminister Tillerson tähtsusetuks muudetud.
Seal käib köievedu,
kus ÜRO suursaadik Haley sihib Tillersoni kohta.
Asepresident Pence'i eelmise nädala Iisraeli-visiidi ajal
tänas peaminister Netanyahu Trumpi, Pence'i ja Haleyt
ning jättis Tillersoni mainimata.
USA ja Venemaa suhe, eriti Süürias, on nüüd selline,
et kuigi paljukritiseeritud Obamat süüdistati selja tagant juhtimises,
isegi kui Obama seda ise ei öelnud,
siis nüüd juhib ka Trump samamoodi.
Ta ei taha Süüriasse ameeriklaste kohalolu.
Ta ajab "Ameerika esmalt" printsiipi ärisuhetes ja mujal
ning laseb Venemaal regioonis koos USAga domineerida.
Kas Lähis-Idas on endiselt vaakum,
mis väidetavalt tekkis Obama poliitika tulemusel,
või on Trump midagi muutnud?
Ta on toonud suure muutuse Iraani küsimuses.
Ma ei tea, kas ta tegi seda Obamast eraldumiseks,
või usub ta seda tõsiselt.
Pence'i visiidi ajal kuulsime,
et Trump ei kavatse rohkem tuumalepingut kinnitada.
Aeg näitab, kas ta peab oma sõna
ja kas Euroopa nõustub muutma
vähemalt mingeid tuumalepingu osi.
Ta on ühinenud
Lähis-Idas tekkiva uue koalitsiooniga.
Ta on sellega vaid ühinenud, ta ei loonud seda.
See on uus ilming.
Sinna kuuluvad Egiptus, Saudi Araabia, Jordaania, Iisrael ja AÜE.
Iisraelile positiivne on see,
et kuulume USA toetatud uude koalitsiooni,
isegi kui see on ebaametlik.
Tavaliselt rahu ei tulegi seepärast, et inimese kallistavad üksteist,
vaid kuna neil on ühine vaenlane.
Ka Euroopa poleks ühtne,
ilma Saksamaa ja seejärel NSVL-i ohuta.
Loodetavasti töötab sama loogika ka Lähis-Idas
ja araabiamaad aktsepteerivad meid ühise Iraani-ohu pärast.
Kolonel Ben Shalom,
kas USA Iraani-poliitikat mõjutab
Iraani tegevus ka mujal Lähis-Idas,
ntks Liibanonis, Süürias, Jeemenis ja Iraagis,
kus Iraanil on palju mõjuvõimu?
Minu meelest pole USA positsioon Lähis-Idas muutunud.
Meid püütakse veenda,
et Trump on Obamast täiesti erinev.
USA kaitseaparaat peab Iraani hegemooniapürgimusi ohtlikuks.
Iraani peetakse terrorismi toetavaks riigiks.
Trump lihtsalt räägib otsesemalt kui tema eelkäija.
Ka koostöö Iisraeliga Iraani vastu on samasugune.
Kas ka tuumelpingu osas?
See on tähtis küsimus.
Oleme ühel nõul, et Iraanil ei tohi lasta tuumavalmiduseni jõuda,
kuid on erimeelsusi selle osas, kuidas see õnnestub.
Obama meelest oli tuumaleping hea,
kuid Trumpi ja enamiku iisraellaste meelest halb.
See hoiab siiski ära Iraani võime
saada tuumarelv lühemas perspektiivis.
Seepärast ei tasu sellest loobuda.
Seda ma ei tea, mis juhtub pikemas perspektiivis.
Ka Obama valitsus
ei pidanud Iraani Lähis-Idas positiivseks elemendiks.
Trumpi valitsuses on muidugi ka midagi uut.
Selle dialoog Iisraeliga on tihedam.
Iisraeli juhtide algatusel koostavad riigid ühist strateegiat.
Oleme siiski alati tihedat koostööd teinud.
Obama ajal oli teatud pingeid,
kuid erinevused pole suured.
Trump väitis, et ISIS võideti tänu temale, mis pole tõsi.
Minu meelest on suur vahe.
Obama valitsuses oli
tõhusa Iraani-vastase liini jätkajaid.
Rahandusministeerium jätkas karmi suunda
Iraani kontrollitavate rühmituste, nagu Hezbollah' suhtes.
Obama valitsuses oli ka see pool,
kuid presidendi lähiringkonnas oli ka neid,
kelle kõnedes võis aimata
Walti ja Mearsheimeri offshore-tasakaalustamise käsitlust.
Obama valitsuses olnud ebaselgus
on Trumpi valitsusega kadunud.
Trumpi valitsus töötab selgelt ja otsustavalt.
Ma ei pea silmas üksnes presidenti, vaid valitsuse võtmetegelasi.
Seal on Exxoni endine tegevjuht Tillerson
ja CENTCOMi endine ülem Mattis,
kellel mõlemal on tihedad sidemed Saudi Araabiaga.
Aastaid tagasi oleks iisraellased olnud raevus
nende saudi agentide pärast, kes Washingtoni on vallutanud,
kuid täna näeme maailma üsna ühesuguselt.
Washingtoni on saabunud uus, märkimisväärne ekspertide rühm.
Mis puudutab ametite täitmist,
siis uueks Lähis-Ida asjade asevälisministriks
saab meie noor sõber David Schenker.
See on Iisraeli jaoks märkimisväärne ametissenimetamine.
Iraani tegevuse osas väljaspool tuumalepingut
pole lahkmeelt olnud,
ei ballistiliste rakettide, käepikendussõdade
ega Süürias ja Liibanonis Hezbollah' kaudu levimise suhtes.
Iisrael ja USA on neis asjus alati ühel nõul olnud.
Poliitilist taset tuleb siiski eristada ekspertide tasemest.
Luurekogukonnad, kaitsejõud ja eksperdid
on meiega alati ühel meelel olnud, eriti viimased 8-10 aastat.
Poliitilisel tasemel on suhted siiski kõikunud.
Obama põlgas Netanyahut ja vastupidi.
Nüüd on maadevahelised suhted soojad.
Seda pole siiski veel praktilisel tasandil näha.
Kui Trump ja Pence ütlevad Jeruusalemmas,
et tuumalepingut enam ei kinnitata,
on see USA sisepoliitiline mäng.
See ei seo kedagi väljaspool Washingtoni.
See ei seo tuumalepingu teisi pooli
Euroopat, Hiinat, Venemaad ega Iraani.
Kui USA lepingust taganeb, satub ta isolatsiooni.
Lähen järgmise välissuhte juurde.
Türgi tahab Põhja-Süürias muutust,
eriti Manbiji ja Afrini aladel.
USA-le see ei meeldi.
SDF-i koalitsioonil, mis koosneb peamiselt kurdidest,
on olnud võtmeroll USA ISISe-vastases võitluses.
Nüüd ründab seda USA NATO-liitlane Türgi.
Türgi tahab USAd Süüria sõjast välja ajada.
Koalitsioonid pole kõikehõlmavad.
John Foster Dulles arvas 1950. aastail naiivselt,
et NATO ja teised koalitsioonid tagavad,
et peagi ollakse üks suur pere.
Ka 1956. a tegid NATO-riigid Suurbritannia ja Prantsusmaa
Iisraeliga salaja koostööd USA tahte vastaselt.
Kui USA liitlased on nii Türgi kui YPG kurdid,
kes on Süüria Demokraatlike vägede tuumaks,
ja need kaks on teineteisega vaenujalal,
peavad juhid siin seisukoha võtma.
Rahvusvaheliste suhete eksperdina olen rõõmus, et meie teooriad
muutuvate koalitsioonide kohta peavad paika.
Kaua aega koosnes peamine liit Iisraelist, Türgist ja Iraanist
ning vaenlasteks olid araabiamaad.
Nüüd on see vastupidi.
Lähis-Ida käitub samamoodi nagu Euroopa on teinud sajandeid.
Liitlussuhted muutuvad.
On kahju, et Türgi on pöördunud Iisraeli vastu,
sest tahaksime teda enda poolele.
Selle asemele tulid siiski araabiamaad.
Türgi ja USA suhe pole kunagi sirgjooneline olnud.
Seal on nähtud häid ja halbu aegu.
Nüüd, kui Trumpi valitsus on aasta võimul olnud,
on Türgi suundunud selgelt Venemaa poole
ja omapärasesse suhtesse Iraaniga.
Kas see Trumpi valitsuse süü või vältimatu protsess,
mis on juba aastaid küdenud?
Türgi president on paras tegelane.
Teda ei mõjuta eriti, kas USAs on Obama või Trump.
See sell teeb, mida tahab,
et Osmanite impeeriumi tagasi saada.
Tema sihid teevad muret nii meile kui USA-le.
Tegemist on siiski Lähis-Ida tugevaima riigiga.
Türgi ja Iraan pole siiski parimad sõbrad.
Loodetavasti tekib erimeelsusi.
Vaatame Türgit Iisraeli seisukohast.
Nüüd kui Türgi on paha, miks Ameerika midagi ei tee?
USA on globaalne supervõim.
Meie huvidel
on aga regionaalsed piirid.
NATO suhted on keerukad.
Türgi on tähtis tegija Lähis-Idas ja omab strateegilist positsiooni.
Trump on retoorikas osav.
Ta võiks kasutada seda veidi rohkem ka Erdogani vastu.
USA on nüüd aasta aega Türgit uurinud ja hinnanud
nagu ka palestiinlasi.
Ma ei leidnud riikliku julgeoleku strateegiast
selget strateegiat Türgi suhtes.
Kui USA valitsust mõõdetakse ideoloogilisest perspektiivist,
oli Obama valitsuse seisukoht ebaselge
ka Moslemivennaskonna suhtes.
Selle teatud jooned meeldisid Türgile.
Erdogan peab end
Moslemivennaskonna esindatud islamismi nö kaitsepühakuks.
Trumpi valitsus on aga seadnud end selgelt Egiptuse poolele.
Egiptus ja Türgi on teineteise vastandid.
Obama valitsus ju reetis Sisi.
Trumpi tiim palus Sisil taanduda
ÜRO Julgeolekunõukogus resolutsiooni 2334 visandist
ja Egiptus tegi seda.
Obama valitsus pöördus siis Malaisia ja Uus-Meremaa poole.
Sisi tembeldati Iisraeli suhtes leebemaks kui Uus-Meremaa.
Tähtsaima araabiamaaga ei tohi niimoodi teha!
Trumpi valitsus on hoopis teisiti tegutsenud.
ja liigub Türgist erinevas suunas.
Olen siiski nõus Türgi tähtsuse osas.
Incirlikis on tuumarelvaarsenal.
Türgi on tähtis USA tegevuse jaoks Afganistanis.
Suhete katkemine oleks mõttetu.
Süürias on mõnes mõttes kokkulepe, mille visandas Obama ajal juba Kerry.
Kõik Eufrati läänepoolsed alad on vabalt saadaval.
Keegi ei oota, et Türgi lubaks
Iraagist Vahemereni ulatuvat kurdi ala.
USA jääb siiski Ida-Süüriasse.
Nii ütles hiljuti Tillerson.
Eufrati idakaldal on SDF Türgi käeulatuses.
Egiptus on Lähis-Idas võtmetegija.
Hr Oren, rääkige lühidalt USA-Egiptuse suhtest.
Trump on suhted Kairoga enam-vähem normaliseerinud.
Asepresident Pence kohtus eelmine nädal president Sisiga.
Washington ja Kairo kuulutasid oma suhted suurepärasteks.
See johtub valitsuse muutumisest
demokraatlikust vabariiklikuks.
Demokraadid rõhuvad inimõigustele.
Obamale ei meeldinud Morsi kõrvaldamine.
Sisi Egiptus polnud tema jaoks piisavalt demokraatlik.
Nüüd on suhted normaliseeritud, kuna tähtsaim on julgeolek.
Pean USA naasmist endiselt tõenäoliseks.
Teade Süüriasse jäämisest oli julgustav.
Lähis-Ida on seega USA-le endiselt tähtis,
isegi kui "Ameerika on esimene".
On hea, kui ta peatab Venemaa tungimise Lähis-Itta.
Kui palju Netanyahu ja Putin ka ei kallistaks,
hirmutab mind siiski Venemaa võimu kasv Lähis-Idas.
Venemaal on Egiptusega mitmeid lepinguid.
Nad allkirjastasid äsja õhutõrjerakettide lepingu
ja lepinguid energia vallas.
Kas see raskendab suhteid Washingtoni ja Kairo vahel?
Kindlasti.
Tihti vaatleme asju julgeoleku seisukohast,
kuigi strateegias on otsustavad tihtipeale ressursid.
USA tahaks säilitada Egiptuses turu oma Apache'idele ja F-16-tele.
See on tähtis ameeriklaste töökohtade osalt
ja see mõjutab poliitikat.
USA ja Venemaa taotlevad tasakaalu.
Trump räägib nüüd vastupanust Hiinale, Venemaale ja Iraanile.
Sisi teab küll, et tal pole alternatiivi
USA sõjalisele toetusele.
Venemaast on abi Liibüas,
kuid USA jääb Egiptuse peamiseks toetajaks.
See on tänaseks kõik.
Me ei jõudnud spekuleerida tuleva aasta teemal.
Aitäh, prof Sandler, hr Oren, kolonel Ben Shalom ja dr Lerman!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri