Tervetuloa Jerusalem studioon!
Turkilla on diplomaattisia haasteita.
Vastakkaiset edut Syyriassa -
vaikeuttavat sen suhteita Venäjään ja Iraniin.
Lisäksi sen suhteet muihin Nato-maihin huononevat edelleen, -
varsinkin Yhdysvaltoihin, -
jonka strategiaa Turkki pitää turvallisuusetujensa vastaisina.
Tästä keskustelevat -
Paula Slier, Russia Todayn Lähi-idän toimituksen johtaja, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja tohtori Hay Eitan Cohen Yanarocak Tel Avivin yliopistosta.
Herra Oren, mikä on tilanne sillä alueella?
Sanoessaan Sic transit gloria mundi -
roomalaisilla oli ehkä mielessä -
2000-luvun Syyria.
1950- ja 1960-luvuilla Syyria oli heikko, -
mutta sen jälkeen, Hafez ja Bashar al-Assadin aikaan -
Syyriasta tuli vahva alueellinen vaikuttaja.
Sitten se joutui taas epäsuosioon ja nykyiseen tilanteeseen.
Se päätyi kolmen diktatuurin vaikutusvaltaan: -
Venäjän, Turkin ja Iranin.
Ajoittain niiden edut yhtyvät, -
mutta periaatteessa se ei voi jatkua kauan.
Venäjä näyttää yrittävän sanella tahtonsa Turkille ja Iranille.
Turkki on Syyrian pohjoisnaapuri, -
ja Iranilla on intressejä Libanonissa ja Irakissa, -
jotka ovat Syyrian naapurimaita.
Venäjällä on strategisia etuja Syyriassa, -
erityisesti Khmeimimin lentotukikohta ja Tartusin meritukikohta.
Niistä strategisista kohteista se ei luovu mistään hinnasta.
Se haluaa myös säilyttää Assadin hallinnon Damaskoksessa.
Siitä Turkki on eri mieltä.
Iran on melko samoilla linjoilla Venäjän strategisten etujen kanssa, -
mutta sillä on omiakin tavoitteita.
Näiden kolmen maan lähentyminen -
johti turvavyöhykkeiden perustamiseen Idlibiin ja muualle.
Ne eivät kuitenkaan vastaa kentän tilannetta, -
mikä suututtaa Turkkia.
Venäjä puolestaan syyttää Turkkia velvollisuuksien laiminlyömisestä -
ja muokkaa tilannetta etujensa mukaan.
Mitä on meneillään?
Tilanne on monimutkainen.
Venäjän kaksi intressiä, -
strategisten etujen turvaaminen -
ja Assadin pysyminen vallassa, -
sopivat hyvin yhteen.
Venäjä ei sinänsä ole niin Assad-mielinen kuin Iran.
Assad saa sen puolesta lähteäkin, -
kunhan Venäjän strategiset edut on turvattu.
Viime vuonna Venäjä ja USA yrittivät panna toimeen tulitaukoa Aleppossa, -
mutta syyrialaiset kieltäytyivät siitä ja lähestyivät Irania.
Se oli turhauttavaa Venäjälle, koska se menetti uskottavuuttaan.
Venäjä yrittää myös pelata Turkkia ja Irania toisiaan vastaan.
Venäjä on lähempänä Turkkia ja Irania, -
kuin mitä ne kaksi ovat toisiaan.
Venäjä on siis edullisessa asemassa.
Mailla on yhteisiä etuja.
Sekä Venäjä että Iran haluavat Assadin jäävän, -
mutta Turkki ei.
Venäjä hyödyntää Turkin jalkaväkeä.
Erimielisyyksiäkin on.
Tohtori Cohen Yanarocak, millainen tilanne on Turkin kannalta?
Turkilla on oma näkemyksensä Pohjois-Syyriasta.
PYD/YPG on sille merkittävä turvallisuusuhka.
Siksi se ei pidä siitä, -
että amerikkalaiset yrittävät tunkeutua Pohjois-Syyriaan -
PYD/YPG:n avulla.
Turkin mukaan USA rahoittaa ja aseistaa terroriarmeijaa.
Se on siis Ankaran käsitys?
Niin tietysti.
Siksi presidentti Erdogan ilmoitti -
suunnittelemastaan sotaoperaatiosta Afrinin alueelle.
Afrinin alue on Venäjän vaikutusvallassa, -
kun taas Manbij ja Qamishlo ovat USA:n vaikutusvallassa.
Turkin hallinto odottaa vihreää valoa enemmän venäläisiltä -
kuin amerikkalaisilta.
Turkki haluaisi esitellä sitä voittona sisäiselle yleisölleen.
Siksi se sijoittaa nyt panssarivaunujaan rajan tuntumaan.
Turkin esikuntapäällikkö Hulusi Akar tapasi amerikkalaisvastineensa -
tärkeässä tapaamisessa.
He etsivät ratkaisua, -
mutta turkkilaiset luottavat presidenttinsä kykyihin.
Palaisin hieman taaksepäin ennen tätä tärkeää kysymystä -
koskien USA:n liittouman päätöstä perustaa ja kouluttaa -
30 000:n sotilaan rajaturvallisuusjoukot.
Presidentti Erdogan ja pääministeri Yildirim pyrkivät vahvistamaan -
suhteitaan Venäjään ja Iraniin.
He ovat luopumassa läntisestä lähestymistavasta Syyriassa -
ja kääntymässä kohti itää.
Viimeisimmässä lausunnossaan Binali Yildirim kehotti kuitenkin -
Venäjää ja Irania täyttämään lupauksensa, -
tai muuten maiden väliset sopimukset purkautuvat.
Miten se sopii Turkin yrityksiin selvitä ilman lännen tukea?
Tämä on mutkikasta šakkipeliä.
Vahvistaakseen asemaansa Venäjään nähden -
Turkki käyttää myös erästä sisäpoliittista korttia.
Venäjän Turkin-suurlähettiläs Andrei Karlov salamurhattiin -
viime vuonna.
Tällä viikolla, ja ajoitus on mielestäni merkityksellinen, -
turkkilainen tuomioistuin tuomitsi kaksi Turkin kansalaista vankeuteen.
Turkki viestittää Venäjälle tekevänsä yhteistyötä ja olevansa sen puolella.
Turkki odottaa jotain vastineeksi, ja se on ilmeisesti Afrin, -
mutta Turkki ajaa etujaan myös Idlibissä.
Idlib on suurin opposition hallussa oleva kaupunki.
Noin 3 miljoonaa asukasta.
Turkki ei halua menettää sitä.
Siksi se pyrkii lievittämään jännitteitä sillä alueella -
tasapainopolitiikalla Venäjän kanssa.
Turkin ja USA:n suhde on nyt huolestuttava.
Presidentti Erdogan kääntyi Moskovan puoleen -
ja turvautui Sotšin sopimukseen -
länsimaiden ajaman Geneven prosessin sijaan.
Onkohan Erdogan nyt tyytyväinen päätöksiinsä?
Erdogan on todennäköisesti pettynyt Donald Trumpiin.
Hän odotti Trumpilta parempaa kohtelua.
Hän odotti ehkä Gülenin luovutusta.
Hänellä oli ehkä syytäkin odottaa sitä -
keskusteltuaan Michael Flynnin kanssa.
Mitään ei kuitenkaan tapahtunut.
Se on ironista, -
koska aikoinaan Neuvostoliitto tunkeutui Syyriaan juuri siksi, -
että Turkki oli tärkeä Nato-maa.
Neuvostoliitto hyppäsi Turkin yli Syyriaan.
Vasta sen sivutuotteena -
se lähetti Lähi-idän laivueensa Latakiaan ja Tartusiin.
Se käytti tilaisuuden hyväkseen.
Syyria on Turkin kilpailija ja vastustaja.
Syyria menetti Hatayn provinssin Turkille.
Se haaveilee vieläkin alueen saamisesta takaisin, -
vaikka se tietää olevansa heikoilla.
Olemme tarkastelleet Pohjois-Syyriaa -
lännen ja idän vastakkainasettelun näkökulmasta.
Kentällä todellinen akseli on pohjoisesta etelään, -
Eufratin laaksoa pitkin.
Joki jakaa venäläisten ja amerikkalaisten johtamat joukot.
Lentokoneen ylittäessä rajan toiselle puolelle -
edessä on melkein yhteenotto.
Amerikkalaiset ja venäläiset ottavat yhteen juuri siellä, -
Raqqan ja Deir Ez-Zorin välillä -
amerikkalaisten yrittäessä hävittää Isisin jäänteet.
Sitä vartenhan amerikkalaiset ovat siellä.
Venäjän syy taas on Assadin hallinnon tukeminen.
Yhdysvalloille Turkki ei ole etusijalla.
Venäjä on kyllä huolissaan Isisistä ja terrorismin leviämisestä.
Venäjällä ja Turkilla on erilainen käsitys siitä, ketkä ovat terroristeja.
Venäjälle al-Qaida on terrorijärjestö, -
mutta Turkille al-Qaidan läsnäolo rajalla sopii mainiosti.
Venäjä on tietysti turhautunut Turkkiin, -
mutta se toivoo, että Erdogan liittyisi Venäjän piiriin, -
jolloin häntä voitaisiin hillitä.
Erdoganin jalkaväki voi auttaa Venäjää Syyriassa, -
varsinkin koska Venäjä haluaa lopettaa Syyrian sodan.
Venäjä tarvitsee Turkkia puolelleen.
Turkki voi tuoda tukemiaan oppositioryhmiä neuvottelupöytään.
Turkki voi auttaa myös sellaisen sopimuksen laatimisessa, -
jonka oppositio voisi hyväksyä.
Turkki on tärkeä myös Iranin vastapainona.
Koska Syyriassa on iranilaisjoukkoja, -
ja Assadilla on läheinen suhde Iraniin, -
Venäjä pelkää Iranin saavan liian paljon.
Venäjä rajoittaa Irania Turkin ja Iranin kilpailun avulla.
Olen samaa mieltä, mutta kartasta näkee, -
että Turkki hyödyntää oppositioryhmiä, kuten al-Nusraa, -
omien etujensa ajamiseen.
Turkki suhtautuu myös kurdeihin toisin kuin venäläiset.
Yhteisiä tekijöitä on, mutta myös merkittäviä eroja.
Venäjä yrittää saada myös PYD:n ja YPG:n neuvotteluihin, -
mutta Turkki ei sitä hyväksy.
On siis vaikeaa tehdä mitään, minkä kaikki osapuolet hyväksyisivät.
Kurdikysymys on todellakin tärkeä tekijä.
Turkki tietysti vastustaa kaikenlaisia ajatuksia -
kurdivaltiosta tai -alueesta, -
mutta Venäjälle se ei olisi ongelma.
Putin haluaa sodan loppuvan, -
sillä Syyrian sota on menettämässä kannatusta Venäjällä.
Venäjä on siksi avoin sille, että osa maasta annetaan kurdeille, -
osa Assadille, osa saudeille ja osa Iranille.
Turkki ei ole, koska se pitää kurdeja PKK:n liittolaisina.
Viime viikolla USA:n johtama liittouma ilmoitti -
rajaturvallisuusjoukkojen perustamisesta ja koulutuksesta -
SDF:n alueella.
Liittouma käytti SDF:ää Isisin vastaisessa sodassa.
Viimeisimmän raportin mukaan se koulutti vain viisi SDF:n taistelijaa, -
mutta nyt tavoitteena on 30 000 taistelijaa, -
mikä tietysti suututti Erdoganin.
Myös Venäjän ulkoministeri Lavrov on siitä huolissaan -
ja varoitti Syyrian jakautumisesta.
Kurditaistelijat ovat SDF:n ydin.
He ovat taistelleet kaikissa tärkeimmissä taisteluissa, -
kuten Raqqassa.
Yhdysvallat on kurdeille velkaa.
Se vastusti kurdien itsenäisyyttä Irakissa.
Puolustusministeri Mattisilla on alueellinen strategia, -
vaikka Trumpilla ei ehkä olekaan.
Hänen on huomioitava -
Irakin, Jordanian, Libanonin ja Israelin tapahtumat.
USA:n on korvattava kurdeille Irakin tapahtumat -
ja ristiriitaiset lausunnot Syyriassa.
Syyriassa siinä on järkeä, -
varsinkin koska Isisiä ei ole kokonaan hävitetty idän autiomaista.
Isis voi järjestäytyä uudelleen.
Yhdysvallat ei voi asettua kurdeja vastaan.
Sen on annettava heille jotain, esimerkiksi koulutusta.
Turkki patistaa amerikkalaisia valitsemaan -
Turkin tai "terroristien" välillä.
Kumman uskot heidän valitsevan?
Suhteessa on kaksi puolta.
Jos Erdoganin asenne olisi yleisesti USA-myönteisempi, -
kuin mitä se nyt on, -
Turkki olisi tietysti USA:lle tärkeämpi kuin kurdit.
Amerikkalaiset ovat ennenkin pettäneet kurdit, -
ja he voivat tehdä sen uudelleen.
USA käyttää kurdeja sillanpääasemanaan Syyriassa -
vetäydyttyään Syyriasta.
Heillä ei ole siellä ketään muutakaan.
Viimeisimmässä lausunnossaan presidentti Erdogan syytti USA:ta -
"terroristiarmeijan perustamisesta".
Hän vannoi turkkilaisille -
tappavansa, kuristavansa ja kitkevänsä heidät pois -
ennen kuin joukkoja ehditään perustaa.
Hän ilmoitti olevansa valmis hyökkäämään Syyriaan -
kurditaistelijoita vastaan.
Mitä tästä seuraa?
Olin viime viikolla Istanbulissa keskustelemassa turkkilaisten kanssa.
He uskovat, että heidän presidenttinsä pystyy siihen, -
vaikka vastassa olisi Yhdysvallat.
Turkin armeija siirsi hiljattain kymmenen panssarivaunua lisää -
Afrinin rajalle.
Myös ilmavoimia vahvistetaan.
Turkki pelaa jo uhkapeliä.
Se yrittää painostaa Venäjää ja Yhdysvaltoja -
muuttamaan politiikkaansa.
Se viestii olevansa tosissaan.
Se on tärkeää myös Turkin pelotteen kannalta.
Se näyttää, että sen uhkaukset on otettava todesta.
Miten Venäjä suhtautuu Ankaran ja Washingtonin kriisiin, -
erityisesti Syyrian kurdikysymyksessä?
Ulkoministeri Lavrov puhui vaaroista, -
joita näiden joukkojen perustaminen tuottaisi.
Yrittääkö Moskova käyttää tilannetta hyväkseen?
Enpä usko.
Moskova ymmärtää -
tämän tilanteen mutkikkuuden.
Se haluaa kurdit neuvotteluihin Syyrian tulevaisuudesta.
Venäjä haluaisi Erdoganin maltillistuvan, -
vaikka se näyttää mahdottomalta.
Venäjä antaa Turkin hyökätä rajan yli kurdeja vastaan.
Erdogan sanoi tekevänsä niin Afrinissakin -
Venäjän suostumuksella.
Venäjä varoo suututtamasta ketään.
Olen omakohtaisesti tutustunut YPG:hen, -
jota Turkki pitää terrorijärjestönä.
He ovat tosiaankin vaarantaneet henkensä -
kansainvälisen yhteisön jalkaväensotilaina -
Isisin vastaisen sodan eturintamassa.
He ansaitsevat palkkansa.
Kaikki syyttävät Irania siitä, -
että se lähettää suojattejaan -
sotimaan puolestaan Syyriassa.
Kurdit ovat USA:n suojatteja.
Länsimaiden hallinnot eivät halua, kuten ei Iranin hallintokaan, -
että heidän kansalaisiaan kuolee taisteluissa, -
jos vaikkapa Afganistanin šiiat tai kurdit voivat taistella siellä -
omista syistään.
Kun Putin ja Trump tapaavat tai keskustelevat puhelimitse, -
nämä toissijaiset seikat unohtuvat, -
ja suurvaltojen ensisijaiset edut ratkaisevat.
Saudi-Arabian ulkoministeri Adel al-Jubeir vieraili Yhdysvalloissa -
tapaamassa Rex Tillersonia.
Myöhemmin hän tapasi Brysselissä Federica Mogherinin -
ja EU-maiden huippudiplomaatteja.
Saudit yrittävät edustaa Syyrian oppositioryhmiä, -
jotka ovat kutakuinkin menettäneet sotilaallisen voimansa.
Onko Saudi-Arabia yhä avaintekijä Syyrian kaoottisissa sijaissodissa?
Saudien merkitystä on yliarvioitu.
Jubeir ei ole oikea henkilö.
Jos sopimusta yrittäisi kruununperijä Muhammad Bin Salman, -
se olisi eri asia.
Jubeir ja Tillerson ovat sivuhenkilöitä.
Saudit eivät pysty myymään wahhabismiaan -
esimerkiksi kurdeille, -
jotka ovat hyvin maallistuneita.
Saudi-Arabia on Turkin kilpailija sunnimaailmassa.
Ne ovat törmäyskurssilla -
Qatarin kriisin vuoksi.
Iranin suhteen -
ne ovat kuitenkin samalla puolella.
Se on vaikea tilanne Turkillekin.
Venäjän ajaman Sotšin prosessin seuraava kokous on tässä kuussa.
Saudit ovat ilmoittaneet, etteivät he tue enää oppositiota.
Kulissien takaa he kannattavat -
opposition osallistumista neuvotteluihin -
ja he hyväksyvät Assadin jäämisen valtaan.
Turkki tarjoaa logistiikkaa ja aseita, ja Saudi-Arabia tarjosi rahoitusta.
Ohjelma on lopuillaan.
Saatte vielä sanoa loppukommenttinne ja sen, -
mitä tämä merkitsee Israelille?
Israel ei välitä Pohjois-Syyrian tapahtumista.
Sitä kiinnostaa kaksi asiaa.
Toinen niistä on Israelin ja Syyrian raja Golanilla, -
jonne se haluaa 40 kilometrin turvavyöhykkeen -
ilman iranilaisten läsnäoloa.
Toinen on rannikkokaistale, Khmeimim ja Tartus.
Niillä on merkitystä myös Libanonille.
Hizbollahilla on siellä meritorjuntaohjuksia.
Näihin Israel keskittyy tietäen, -
ettei se voi vaikuttaa Turkin ja Syyrian rajapeliin.
Epävakaus Israelin rajoilla on haitallista Israelille.
Syyrian sota ei välttämättä ole päättymässä, -
vaan se voi jatkua loputtomiin.
Venäjä ja Turkki lähentyvät myös siksi, -
että Turkki harkitsee Nato-jäsenyyttään uudelleen.
Sillä on suuri kansainvälinen merkitys.
Israelille sopii se, -
että osapuolet taistelevat niin kauan kuin pystyvät.
Jos Assad taistelee oppositiota vastaan, -
se kuluttaa siihen paljon resursseja, -
joita ei suunnata Israelia vastaan.
Taistelujen jatkuminen on siinä mielessä Israelin etu.
Ennen Erdogania Israel ja Turkki olivat liittolaisia.
Israel oli silloin mielissään Turkin Nato-jäsenyydestä.
Jos Turkki eroaa Natosta, Israel iloitsee sitäkin enemmän, -
koska Turkilla on veto-oikeus Natossa.
Siksi Turkki ei eroa Natosta.
Pystyisikö Israel vahvistamaan Nato-suhdettaan, -
jos Erdogan päättää kääntää diplomatiansa itään?
Nato tekee jo nyt puolustusyhteistyötä Israelin kanssa.
Poliittisesta puolesta päättävät hallitukset ja ulkoministeriöt.
Kiitos, Paula Slier, herra Oren ja tohtori Cohen Yanarocak!
Kiitos katsojillekin, näkemiin perjantaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta