Tere tulemast Jeruusalemma stuudiosse!
Türgil on diplomaatilisi väljakutseid.
Vastuolulised huvid Süürias
raskendavad Türgi suhteid Venemaa ja Iraaniga.
Lisaks halvenevad jätkuvalt suhted teiste NATO-riikidega,
eriti USAga,
kelle strateegiat peab Türgi oma julgeolekuhuvide vastaseks.
Stuudios on Paula Slier,
Russia Today Lähis-Ida büroo juht,
TV7 analüütik Amir Oren
ja dr Hay Eitan Cohen Yanarocak, Tel Avivi Ülikooli teadlane.
Hr Oren, milline on hetkel asjade seis?
Öeldes Sic transit gloria mundi,
mõtlesid roomlased ehk
21. sajandi Süüriale.
1950. ja 1960. aastail oli Süüria nõrk,
kuid pärast seda, Hafez ja Bashar al-Assadi ajal,
sai Süüriast tugev regionaalne tegija.
Seejärel satuti taas ebasoosingusse, mis kehtib ka täna.
Olukorda sisenesid kolm diktatuuri:
Venemaa, Türgi ja Iraan.
Aeg-ajalt nende huvid kattuvad,
kuid põhimõtteliselt ei saa see pikalt kesta.
Näib, et Venemaa üritab Iraanile ja Türgile oma tahet dikteerida.
Türgi on Süüria põhjanaaber,
ja Iraanil on huve Liibanonis ja Iraagis,
mis on Süüria naabermaad.
Venemaal on Süürias strateegilisi huve,
eriti Khmeimimi õhubaas ja Tartusi merebaas.
Ta ei loobu neist strateegilistest objektidest mingi hinna eest.
Samuti tahab ta Assadi Damaskuses võimule jätta.
Türgi on selle suhtes eri meelt.
Iraanil on Venemaaga sarnased strateegilised huvid
kuid neil on ka muid eesmärke.
Nende kolme riigi lähenemine
viis turvatsoonide loomiseni Idlibis ja mujal.
Need ei vasta siiski kohapealsele olukorrale,
mis pahandab Türgit.
Venemaa aga süüdistab Türgit oma kohustuste ignoreerimises
ja vormib olukorda oma huvide järgi.
Mis toimub?
Olukord on keerukas.
Venemaa kaks põhihuvi -
oma strateegiliste huvide kaitsmine
ja Assadi võimulejäämine -,
sobivad hästi kokku.
Venemaa pole iseenesest nii Assadi-meelne kui Iraan.
Assad võib tema meelest ka minna,
peaasi, et on kaitstud Venemaa strateegilised huvid.
Mullu püüdsid USA ja Venemaa Aleppos relvarahu kehtestada,
kuid süürlased keeldusid ja pöördusid Iraani poole.
See oli Venemaale frustreeriv, kuna ta kaotas usaldusväärsust.
Venemaa püüab ka Türgit ja Iraani üksteise vastu mängida.
Venemaa on lähemal Türgile ja Iraanile
kui nood kaks on omavahel.
Venemaal on seega eelisseis.
Maadel on ühiseid huve.
Nii Venemaa kui Iraan tahavad Assadi jäämist,
kuid Türgi mitte.
Venemaa kasutab ära Türgi maaväge.
On ka erimeelsusi.
Dr Cohen Yanarocak, milline on olukord Türgi seisukohast?
Türgil on Põhja-Süürias oma nägemus.
PYD/YPG on tema jaoks oluline julgeolekuoht.
Seepärast ei meeldi talle,
et ameeriklased püüavad tungida Põhja-Süüriasse
PYD/YPG abil.
Türgi väitel rahastab ja relvastab USA terroriarmeed.
See on seega Ankara arusaam?
Muidugi.
Seepärast teatas president Erdogan
plaanitud sõjaoperatsioonist Afrini regioonis.
Afrin asub Venemaa mõjusfääris,
Manbij, Kobane ja Qamishlo aga USA mõjusfääris.
Türgi valitsus ootab rohelist tuld pigem venelastelt
kui ameeriklastelt.
Türgi tahaks esitleda seda võiduna oma kodupublikule.
Seepärast paigutab ta nüüd oma piirile tanke.
Türgi peastaabiülem Hulusi Akar kohtus oma USA kolleegiga
olulisel nõupidamisel. Nad otsisid lahendust,
kuid türklased usuvad oma presidendi võimetesse.
Naaseksin veidi tagasi selle tähtsa küsimuse eelsesse aega
seoses USA koalitsiooni otsusega luua ja treenida
30 000-pealine piirijulgeolekuvägi.
President Erdogan ja peaminister Yildirim
püüavad tugevdada oma suhteid Venemaa ja Iraaniga.
Nad on loobumas Lääne lähenemisviisist Süürias
ja pöördumas ida suunas.
Oma viimastes avaldustes õhutas Yildirim siiski
Venemaad ja Iraani oma lubadusi täitma
või muidu tühistatakse maadevahelised kokkulepped.
Kuidas sobib see Türgi katsetega saada hakkama Lääne toetuseta?
See on keerukas malemäng.
Kinnitamaks oma positsioone Venemaa suhtes,
kasutab Türgi ka üht sisepoliitilist kaarti.
Mullu salamõrvati Türgis
Venemaa suursaadik Andrei Karlov.
See nädal, ja ajastus oli minu meelest oluline,
mõistis Türgi kohus teo eest vangi kaks Türgi kodanikku.
Türgi signaliseerib Venemaale, et teeb koostööd ja on tema poolel.
Türgi ootab midagi vastu ja see on ilmselt Afrin,
kuid Idlibis seisab Türgi oma huvide eest ise.
Idlib on suurim opositsiooni hallatav linn.
Ca 3 mln elanikku.
Türgi ei taha seda kaotada.
Seepärast püüab ta leevendada piirkonnas pingeid
tasakaalupoliitikaga Venemaaga.
Türgi ja USA suhe on aga murettekitav.
President Erdogan pöördus Moskva poole
ja rõhus Sotši kokkuleppele
Lääne juhitud Genfi protsessi asemel.
Kas Erdogan on nüüd oma otsustega rahul?
Erdogan on tõenäoliselt pettunud Donalt Trumpis.
Ta ootas Trumpilt paremat kohtlemist.
Ta ootas ehk Güleni loovutamist.
Tal oli ehk põhjustki seda oodata,
pärast vestlust erukindral Michael Flynniga.
Midagi siiski ei juhtunud.
See on irooniline,
sest kunagi tungis NSVL Süüriasse just seepärast,
et Türgi oli oluline NATO-riik.
NSVL hüppas üle Türgi Süüriasse.
Alles selle kõrvalproduktina
saatis ta oma Lähis-Ida laevastiku Latakiasse ja Tartusi.
Ta kasutas olukorda ära.
Süüria on nii Türgi rivaal kui vastane.
Süüria kaotas Türgile Hatay provintsi
ja unistab siiani regiooni tagasisaamisest,
isegi kui teab, et tema positsioonid on nõrgad.
Oleme uurinud Põhja-Süüriat
lääne ja ida vastasseisu perspektiivist.
Kohapeal asub tegelik telg põhjast lõunasse
mööda Eufrati orgu.
Jõgi jagab venelaste ja ameeriklaste juhitud väed.
Kui lennuk teisele poole piiri eksib,
ootab ees korralik kokkupõrge.
Ameeriklased ja venelased põrkavad kokku just seal,
Raqqa ja Deir Ez-Zori vahel
kus ameeriklased püüavad ISISe jäänuseid hävitada.
Selleks ameeriklased seal ongi.
Venemaa ettekäändeks on aga Assadi valitsuse toetamine.
USA jaoks pole Türgi esmatähtis.
Venemaa on aga mures ISISe ja terrorismi leviku pärast.
Venemaal ja Türgil on terroristidest erinev arusaam.
Venemaale on terrorirühmituseks al-Qaeda,
kuid Türgile sobib al-Qaeda kohalolu piiril suurepäraselt.
Venemaa on muidugi Türgis pettunud,
kuid loodab, et Erdogan ühineb Venemaa leeriga,
mis puhul saaks teda mõjutada.
Erdogani armee võib aidata Süürias Venemaad,
eriti seetõttu, et Venemaa tahab lõpetada Süüria sõda.
Venemaa vajab Türgit oma poole.
Türgi võib tuua oma toetatud opositsioonirühmitusi kõnelustele.
Türgi võib aidata ka sellise lepingu koostamisel,
mida aktsepteeriks opositsioon.
Türgi on tähtis ka vastukaaluks Iraanile.
Kuna Süürias on Iraani vägesid,
ja Assadil on lähedane suhe Iraaniga,
kardab Venemaa, et Iraan saab liiga palju.
Venemaa piirab Iraani Türgi ja Iraani võitluse abil.
Olen nõus, kuid kaardilt näeb,
et Türgi kasutab ära opositsioonirühmitusi nagu al-Nusra
oma huvide eest seismiseks.
Türgi suhtub ka kurdidesse venelastest erinevalt.
Ühishuve on, kuid on ka olulisi erimeelsusi.
Venemaa püüab ka PYDd ja YPGd kõnelustele tuua,
kuid Türgi ei nõustu sellega.
Seega on raske teha midagi, mida kõik pooled aktsepteeriksid.
Kurdide küsimus on tõesti äärmiselt tähtis.
Türgi on muidugi vastu igasugustele ideedele
kurdide riigist või regioonist,
kuid Venemaale poleks see probleem.
Putin tahab sõja lõppemist,
sest Süüria sõda kaotab Venemaal toetust.
Nii on Venemaa avatud ideele, et osa maast antakse kurdidele,
osa Assadile, osa saudidele ja osa Iraanile.
Türgi pole, kuna peab kurde PKK käepikenduseks.
Eelmine nädal teatas USA juhitud koalitsioon
piirijulgeolekuvägede rajamisest ja treenimisest
SDF-i piirkonnas.
Koalitsioon kasutas SDF-i ISISe vastases sõjas.
Värskeima raporti järgi treeniti seni vaid viis SDF-i võitlejat,
kuid nüüd on sihikul 30 000 võitlejat,
mis muidugi pahandas Erdogani.
Ka Vene välisminister Lavrov muretseb sellepärast
ja hoiatas Süüria jagunemise eest.
Kurdi võitlejad on SDF-i tuumaks.
Nad on võidelnud olulisimates lahingutes,
näiteks Raqqas.
USA on kurdidele võlgu.
Ta oli vastu kurdide iseseisvusele Iraagis.
Kaitseminister Mattisel on regionaalne strateegia,
isegi kui Trumpil seda pole.
Ta peab arvestama
Iraagis, Jordaanias, Liibanonis ja Iisraelis toimuvaga.
USA peab tasakaalustama kurdidele käelaksud Iraagis
ja lohutavad avaldused Süürias.
Süürias on sel mõtet,
eriti kuna ISISt pole ida kõrbest veel täielikult hävitatud.
ISIS võib reorganiseeruda.
USA ei saa kurdidega vaenujalale asetuda.
Ta peab neile midagi andma, näiteks väljaõpet.
Türgi õhutab ameeriklasi valima
Türgi ja terroristide vahel.
Mis te arvate, kumma ta valib?
Suhtes on kaks poolt.
Kui Erdogani hoiak oleks üldiselt USA-meelsem,
kui see praegu on,
oleks Türgi muidugi USA-le kurdidest tähtsam.
Ameeriklased on varemgi kurde petnud,
ja võivad seda uuesti teha.
USA kasutab kurde Süürias sillapeana,
kuna Obama valitsus taandus Süüriast.
Neil pole seal ka kedagi teist.
Oma viimastes avaldustes süüdistas president Erdogan USAd
"terroristide armee rajamises".
Ta vandus türklastele,
et tapab, lämmatab ja juurib nad välja,
enne kui vägesid moodustadagi jõutakse.
Ta teatas ka, et on valmis Süüriasse tüngima
ja ründama kurdi võitlejaid.
Kuhu see kõik viib?
Olin eelmine nädal Istanbulis ja vestlesin inimestega emakeeles.
Nad usuvad, et nende president suudab seda,
isegi USAga vaenujalale sattumise hinnaga.
Türgi armee viis hiljuti Afrini piirile
veel kümme tanki.
Ka õhujõude tõhustatakse.
Türgi mängib hasartmänge.
Ta püüab mõjutada Venemaad ja USAd
oma poliitikat muutma.
Ta signaliseerib, et mõtleb seda tõsiselt.
See on tähtis ka Türgi heidutuse aspektist.
Ta näitab, et tema ähvardusi tuleb tõsiselt võtta.
Kuidas suhtub Venemaa Ankara ja Washingtoni kriisi,
eriti Süüria kurdide küsimuses?
Välisminister Lavrov rääkis ohtudest,
mida nende vägede loomine tekitaks.
Kas Moskva püüab olukorda ära kasutada?
Ma ei usu.
Moskva mõistab olukorra keerukust.
Ta tahab kurde osalema kõnelustel Süüria tuleviku üle.
Venemaa tahaks Erdoganilt mõõdukamaks muutumist,
kuigi see näib võimatu.
Venemaa laseb Türgil üle piiri kurde rünnata.
Erdogan ütles, et teeb sama ka Afrinis,
Venemaa nõusolekul.
Venemaa ei taha kedagi pahandada.
Olen isiklikult tutvunud YPGga,
mida Türgi peab terrorirühmituseks.
Nad on tõesti riskinud oma eluga
rahvusvahelise üldsuse jalaväena
ISISe vastase sõja eesliinil.
Nad tunnevad, et väärivad oma tasu.
Kõik süüdistavad Iraani selles,
et too saadab oma käepikendusi
enda eest Süüriasse sõdima.
Kurdid on USA käepikendus.
Lääne valitsused ei taha, nagu ei taha ka Iraani valitsus,
et nende kodanikud lahinguis hukkuvad,
kui Afganistani šiiidid või kurdid
võivad seal võidelda oma põhjustel.
Kui Putin ja Trump kohtuvad või telefonitsi vestlevad,
unustatakse need teisejärgulised kaalutlused
ja otsustavaks saavad suurriikide esmased huvid.
Saudi Araabia välisminister Adel al-Jubeir käis USAs
kohtumas Rex Tillersoniga.
Hiljem kohtus ta Brüsselis Federica Mogherini
ja EL-i riikide esidiplomaatidega.
Saudid püüavad esindada Süüria opositisoonirühmitusi,
kes on kaotanud enam-vähem kogu oma sõjalise jõu.
Kas Saudi Araabia on endiselt võti Süüria kaootlises käepikendussõjas?
Saudide tähendus on ülehinnatud.
Jubeir ei ole õige isik.
Kui lepingut püüaks sõlmida troonipärija Muhammad Bin Salman,
oleks see teine asi.
Jubeir ja Tillerson on kõrvaltegelased.
Saudid ei suuda eksportida oma vahhabismi
näiteks kurdidele,
kes on väga sekulariseerunud.
Saudi Araabia on Türgi rivaaliks sunniitlikus maailmas.
Nad on kokkupõrkekursil
Qatari kriisi tõttu.
Iraani suhtes
on nad siiski samas leeris.
See on ka Türgile raske olukord.
Venemaa juhitud Sotši protsessi järgmine kohtumine toimub sel kuul.
Saudid on teatanud, et ei toeta enam opositsiooni.
Kulisside taga toetavad nad
opositsiooni osalemist kõnelustel
ja aktsepteerivad Assadi võimulejäämist.
Türgi pakub oma logistikat ja relvi ning Saudi Araabia pakkus rahastust.
Saateaeg on lõppemas.
Saate sõna lõpukommentaarideks
ja vastata, mida see tähendab Iisraelile?
Iisrael ei hooli Põhja-Süüria sündmustest.
Teda huvitab kaks asja.
Üks neist on Iisraeli-Süüria piir Golanil,
kuhu ta tahab 40 km laiust puhvertsooni
ilma iraanlaste kohaloluta.
Teine on rannikusektor Khmeimim ja Tartus.
Need on olulised ka Liibanonile.
Hezbollah'l on seal meretõrjeraketid.
Iisrael keskendub neile,
teades, et ei saa mõjutada Türgi-Süüria piirimänge.
Ebastabiilsus Iisraeli piiridel on Iisraelile kahjulik.
Süüria sõda pole tingimata läbi,
vaid võib lõputult kesta.
Venemaa ja Türgi lähenevad ka seepärast,
et Türgi revideerib oma NATO-liikmelisust.
Sellel on suur rahvusvaheline tähendus.
Iisraelile sobib,
et pooled sõdivad seni kuni jaksavad.
Kui Assad võitleb opositsiooniga,
kulutab ta selleks palju ressursse ja energiat,
mida ei suunata Iisraeli vastu.
Lahingute jätkumine on selles mõttes Iisraeli huvides.
Enne Erdogani aega olid Iisrael ja Türgi liitlased.
Iisrael oli toona rahul Türgi NATO-liikmelisusega.
Kui Türgi lahkub NATOst, rõõmustab Iisrael veel enam,
kuna Türgil on NATOs veto-õigus.
Seepärast Türgi NATOst ei lahku.
Kas Iisrael suudaks tugevdada oma NATO-suhteid,
kui Erdogan otsustaks oma diplomaatia itta pöörata?
NATO teeb juba praegu Iisraeliga kaitsekoostööd.
Poliitilise poole eest otsustavad valitsused ja välisministeeriumid.
Aitäh, Paula Slier, hr Oren ja dr Cohen Yanarocak!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri)
või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri