Tere tulemast Jeruusalemma stuudiosse!
Donald Trumpi ametisseastumine,
Venemaa võimu kasv Lähis-Idas,
Saudi-Araabia ja Iraani süvenev vaen
ning Assadi lähenev võit Süürias
on mõned näited 2017. a sündmustest,
mis on mänginud olulist rolli Lähis-Ida ja Iisraeli jaoks.
Kulunud aasta sündmusi vaatlevad
kultuuristrateeg ja kolonelleitnant reservis Reuven Ben Shalom,
TV7 analüütik Amir Oren
ja Owen Alterman, i24Newsi rahvusvaheline korrespondent.
Hr Oren, palun esmalt teie arvamust
2017. a kahe olulisima sündmuse kohta Lähis-Idas?
Aastalõpu pidumeeleolus
jätan küsimusele osaliselt vastamata.
Selle asemel nimetan aasta inimese:
Venemaa president Vladimir Putin.
Aasta sündmuseks oli võit ISISe üle
ja aasta "mittesündmuseks" oli see,
et Iisraelil õnnestus vältida kõiki konflikte,
nii Hezbollah' ja Hamasiga kui ka Süürias.
Selle aasta teemaks oli maskide mahavõtmine.
Näeme nüüd selgelt,
mida Iraan ja Türgi tahavad,
ja ehk ka palestiinlased
ning mida Iisraeli valitsus ei taha.
Teine on Trump, või õigemini USA poliitika nüüd,
kui nad mõistavad, et varasem suund ei töötanud.
Nüüd tahab USA olukorda parandada, kuid selleks võib hilja olla,
sest Putin on juba näidanud, milline on tõeline juhtimine Lähis-Idas.
Minu meelest on kaks olulisimat sündmust
Venemaa roll Lähis-Idas, kusjuures Putin on tõesti aasta isik,
ning väärikal teisel kohal on Muhammad Bin Salmani tõus
ja selle tähendus Saudi Araabiale ning maskide eemaldamine seal.
2017. a jaanuaris
astus USA presidendi ametisse Donald Trump.
Tema juhtimisel võttis USA Lähis-Idas uue kursi.
Tema poliitika on kohati rohkem ja kohati vähem ebamäärane.
Kui suurt tähtsust omas president Trumpi ametisseastumine?
Kas see aasta peegeldab tema mõjuvõimu Lähis-Idas?
USA poliitikat suunavad viis faktorit:
president, partei, platvorm rahvas ja poliitika.
Donald Trump jättis täitmata paljud tippametid.
Lisaks tekkisid tal tülid mitmete tippametnikega,
ntks välisminister Rex Tillersoniga.
Sidusat poliitkurssi pole seetõttu
Trumpi esimesel aastal näha olnud.
Selle kilde võib siin-seal leida,
kuid valimistel lubatud doktriini pole veel näha olnud.
Nii mõneski mõttes on see olnud Obama kursi jätkumine,
kuigi juttude põhjal pidi tulema täielik vastand.
Saame näha, kas Trump muudab USA kurssi.
See võib ka hilinenud olla.
Trump siiski tunnistas Jeruusalemma Iisraeli pealinnaks
ja jättis kinnitamata Iraani tuumalepingu.
Need on tõesti hoogsad sündmused, kui need lõpule viiakse.
Need on kenad avaldused,
kuid lõpp jääb Kongressi teha.
Me ei tea veel, milliste tulemusteni need viivad.
Ma ei usu, et Iraani leping tühistatakse
ja et saatkond lähiaastail Jeruusalemma kolitakse.
See on USA valitsuse õpiaasta.
Nad ütlesid isegi, et tulid Lähis-Idast õppima
ja ootan siiani teadet selle kohta, mida nad on õppinud.
Iisraeli ja palestiinlaste vaheliste kõneluste osas
oleme äraootavad.
Jeruusalemma avaldus pahandas araablasi ja rõõmustas meid,
kuid praktikas ei saanud me midagi,
ja ka palestiinlased ei kaotanud midagi.
On siiski hea, et araabiamaailm hakkab tunnustama seda,
et Iisrael on tulnud, et jääda,
ja on asjatu unistada selle merreajamisest.
Õhus on vaid mõte USA tagasitulekust
ja ehk toob 2018. a tulemusi.
See aasta on olnud USA-le pigem jätk kui muutus.
Jeruusalemma avaldus oli midagi uut.
Hillary Clinton poleks seda teinud, nagu ei teinud ka Obama.
Teine muutus oli suhtumine tuumalepingusse.
Trump on jäänud Iraani suhtes truuks oma valimiskampaania retoorikale,
mis viis selleni, et ta ei kinnitanud tuumalepingut.
Samas pole Kongressis läbi läinud ükski Trumpi soovitud seadus.
See on üllatav. Arvasin, et miski läheb läbi,
kuigi mitte täpselt sinna, kuhu president tahtis.
Arvasin, et midagi leiab Senatis ja Kongressis ehk piisavalt toetust.
Ja nagu Reuven ütles,
ei pea USA valitsus ja välisministeerium linna, kus asume,
Iisraeli riigi osaks.
Seega pole midagi muutunud.
USA poliitika on jäänud enamjaolt endiseks, eriti Süürias.
USA on hoidnud kõrvale,
välja arvatud ISISe vastane sõda.
See sõda on lõppemas, mis tähendab suurt muutust.
Putin, Erdogan ja Rouhani kogunesid aasta lõpul Sotšis,
et jagada sõjajärgselt maad,
täpselt nagu Jalta konverents 1945. a.
Mainisite Venemaa tähendust Lähis-Idas 2017. a.
Obama valitsust kritiseeriti omal ajal
enesekehtestamise defitsiidis Lähis-Idas.
See tekitas vaakumi, kuhu pääses Venemaa.
Kas see olukord jäi 2017. a endiseks?
On veidi ebaõiglane nokkida ühe presidendi
ja tema välispoliitika kallal lahus tema siseriiklikust toetusest.
Pärast pikki sõdu Afganistanis ja Iraagis
pole USAs toetatud püsivat kohalolu
Süürias, Liibüas või kus tahes mujal Lähis-Idas.
Obama ei saanud mullu enam kandideerida,
kuid ometi mõistis ta olukorda ja valmistus taanduma.
Trump toetab isoleerumist isegi rohkem kui Obama.
Motod "Ameerika esmalt!" ja "Taastage Ameerika suurus!"
näitavad, et ameeriklased tahavad pöörduda sissepoole,
mitte osaleda riikide ehitamises ja lõpmatutes seiklustes välismaal.
Trumpi eelkäijat ei saa süüdistada selles, mida Trump on jätkanud.
Vaakum on alati halb.
Selle täidavab terrorism.
Ka teised riigid kasutavad USAst jäänud vaakumit ära.
Venemaal õnnestus see väga hästi.
Ma ei mõtle, et Venemaa oleks halb, vaid ta kaitseb osavalt oma huve.
Venemaa ja Iisraeli vaheline koordineerimine on õnnestunud,
ja tänu sellele on välditud kokkupõrkeid.
Venemaa ei loobu oma privileegidest ka tuleval aastal.
Ta on olulism jõud Süürias.
Pärast ISISe lüüasaamist väheneb Süürias USA kohalolu.
Olukord on sama mis saja aasta eest,
kui piirkond oli jagatud eri riikide vahel.
Süüria kuulub Venemaale ja siin pole midagi parata.
Võime siit Gaza jaoks õppust võtta.
Juttudest ei piisa. Vaja on konkreetseid samme,
kui ületatakse kriitilised piirid.
Venemaa tähendust on võimatu üle tähtsustada.
Mind huvitavad just Venemaa suhted teiste Lähis-Ida maadega.
Putin sõlmis Kairos lepingud tuumajaama
ja Vene lennubaaside kohta Egiptuses.
Huvitav on ka Venemaa ja Saudi Araabia suhe.
Venemaa võib sattuda Iraaniga konflikti Süüria tuleviku suhtes.
Võime 2018. a huvitavat dünaamikat näha.
Tahaksin jätkata vestlust Egiptusega.
Egiptus on kannatanud mitmete terrorirünnakute all.
Äärmusrühmituste rünnakuis on hukkunud palju kristlasi ja moslemeid.
Olulisim rühmitus on Wilayat Sinai, ISISe haru Siinail,
mis võitleb president Sisi valitsuse vastu.
Kas on oodata paremat tulevikku?
Sameh al-Shoukry ja teised Sisi valitsuse liikmed
on uuendamas tolle olulise araabiamaa tegevusmeetodeid.
Egiptus võiks olla ka hullemas olukorras,
kui Morsi ja Moslemivennaskond oleks võimule jäänud.
Toimunud on ka midagi head.
Egiptus on muidugi vaene ja näljane ühiskond.
Selle majandust tuleb pidevalt elavdada.
Sisi võitleb kõigil rinnetel.
Kui ta ei saa abi Läänest, saab ta seda Venemaalt või Hiinast.
See ongi seotud varasema vestlusteemaga.
Venemaa peavaenlane on NATO
ja ta tahab end varustada NATO vastu Vahemerel.
Selleks vajab ta merebaase Süürias ja Egiptuses.
1960. ja 1970. aastail oli NSVL-il Vahemerel laevastik.
Seepärast tasub Iisraelil selgitada USA Kongressile ja valitsusele,
kui tähtis on Sisi toetamine.
Egiptus on hädas. Meie mälu on lühike.
Peame seda Egiptuse valitsust iseenesestmõistetavaks,
kuid homme võib see juba minevik olla.
Siinai poolsaar on kontrollimatu ala.
Terrorism kasvab.
ISISe kaotamise järel kuulutasid terroristid Siinail välja minikalifaadi.
Piirkond liigub kaose suunas, kuna seda on võimatu kontrollida
ja kuna rahu Iisraeliga seab seal sõjategevusele piirangud.
Peame aitama oma head lõunanaabrit.
Teeme Egiptusega head koostööd.
Ka rahvusvaheline üldsus peab Egiptust aitama, eriti luure osas.
Stabiilsus elustaks turismi, mida Egiptuse majandus hädasti vajab.
Egiptus on Lähis-Idas vähim kajastatud teema.
See on araabiamaailma demograafiline keskus.
See on äärmiselt oluline riik.
Järgmiseks teemaks on Saudi Araabia.
Muhammad Bin Salman on üks sunniitide leeri tipptegelasi.
Ta on loonud koalitsiooni Iraani vastu.
Kui tähtis oli 2017. a Saudi Araabia?
See näitab, kui ettearvamatu on ennustamine.
Juba 40 aastat oleme oodanud võimupööret Riyadhis.
Nüüd toimus paleepööre,
kus noor prints hüppas üle vanemate võimupärijate,
seda muidugi kuninga nõusolekul.
Tal õnnestus muuta peaaegu üleöö riigi konservatiivseid kombeid.
Esineb muidugi hõõrumisi ja sellel on oma hind.
Kuid lõppkokkuvõttes on see siiski positiivne muutus.
See tuleb vaid kasuks Iisraelile ja teistele Iraani vaenlastaele.
See on osa Lähis-Ida jõudude ümberjoondumisest.
Nagu oleme unistanud,
pole me enam olukorras "meie versus teised",
vaid ühes leeris Saudi Araabia, Egiptuse ja Jordaaniaga.
Suur osa sellest positiivsest arengust toimub kulisside taga.
Peame näitama, et oleme neile kasulikuks partneriks.
Sooviksin neilt tugevamat juhirolli
kõnelustel palestiinlastega.
USA ja Saudi Araabia sõlmisid 100 mlrd USD suurused lepingud
käesoleval aastal.
See oli Lähis-Ida suurim kahe riigi vaheline relvatehing.
Trump oli sellest elevil,
kui Saudi Araabiat külastas.
See visiit oli üks aasta tippsündmusi.
Trump sai vägeva vastuvõtu
ja tehti kuulus foto helendava gloobusega.
Siis tuli Trump Iisraeli ja see visiit oli üliedukas.
Ta jättis maha ihalevaid pealkirju
nii parem- kui vasakpoolsetes lehtedes,
sh Ha'aretzis, kus ta lubas rahu.
See on postmodernne Lähis-Ida,
kus Iisrael ja Saudi Araabia on sõbrad,
ja kus palestiinlased on riius osaga araabiamaailmast.
Võetakse uusi kursse ja muutuvad koalitsioonid.
Aga kui stabiilne see postmodernistlik Lähis-Ida on?
Kas Jeruusalemma avaldus võib selle kõik lammutada?
Seni pole seda juhtunud.
Suhted paistavad selliste väljakutste all vastu pidavat.
Lähis-Ida on põhjalikult muutumas.
Ebastabiilsusest ja Saudi Araabiast ei saa rääkida Iraani mainimata.
Kui läänemeelseid riike, nagu Saudi Araabiat ja Iisraeli,
peetakse tagatasku trumpideks,
on Iraan neile kõigile pinnuks silmas.
Iraanis on piisavalt märke mõõdukamast kursist
Rouhani juhtimisel.
Rouhani valiti presidendiks tagasi.
Khamenei ei jää igaveseks.
Iraan näib praegu mõõdukam kui aasta eest.
Revolutsioonikaart ja Qassem Suleimani
tekitavad aga endiselt segadust.
Trumpi valitsus, eriti kaitseminister Mattis
ja julgeolekunõunik McMaster
hoiavad Iraani otsustavalt vaos.
Iraani ohust on räägitud aastaid.
Mõned väidavad,
et sellega liialdatakse
sisepoliitilistel põhjustel.
Maskid on nüüd maas ja kõik näevad, mida Iraan teeb.
Ta ehitab Jeemenist Süüria kaudu maasilda Vahemerele.
Tal on selge strateegia,
mida ta Süürias tõhusalt teostab.
Hetkel pole Iraan Iisraelile eksistentsiaalseks ohuks.
Iraan võib meile küll põhja pool sõja korraldada,
kuid kümne aasta pärast ootab meid tuumateema.
Meile on tehtud ajupesu, et tuumaleping on halb asi.
See lükkas veidi aja võrra Iraani tuumavalmidust edasi,
kuid tulevikust ei tea me midagi. Valmistume Iraani vastu.
Tuumaleping oli 2017. a peamisi vaidlusteemasid,
nagu kahel varasemalgi aastal,
ja kindlasti ka 2018. a.
Iraani mask on tõesti maas.
Iraagi ühe šiiitliku relvarühmituse juht Muqtada al-Sadr ütles
pärast Jeruusalemma avaldust:
"Jätkame siit otse Iisraeli piirini."
Nii otseseid ähvardusi pole seni kuuldud.
Venemaa on üks Iraani suurimaid takistusi.
Bashar Assad sõltub just Venemaast.
Pärast Putini visiiti Süüriasse kommenteeriti Iisraelis:
"Ta surus vene ohvitseri kätt enne kui Assadi oma!"
Venemaal on Süürias võtmeroll ja see on Iraani jaoks keeruline.
Iisrael püüab õhutada Venemaad Iraani vaos hoidma.
Putin ei kuula tingimata Iisraeli, kuid seda tasub siiski proovida.
Järgmine maa on Türgi.
Iisrael võib sallida Iraani kohalolu Süürias,
kuid Jordaanias mitte.
See on kiviviske kaugusel
Läänekaldast ja Jeruusalemmast.
Erdogani juhitud Türgi kritiseerib alati innukalt Iisraeli,
on selleks põhjust või mitte.
Erdoganist sai Türgi ülemjuht.
Ta pole enam üksnes peaminister, vaid ka presidendi kohusetäitja.
Seni, kuni ta võimul on, teeb ta mida tahab.
Türgi tehing S-400ga võib tekitada julgeolekuohu.
S-400 on õhutrõjesüsteem,
mille radar on nii kaasaegne,
et märkab ka parimaid Lääne lennukeid,
sh neid, mida Türgi osta tahab.
Iisraellased peavad Erdogani muidugi hulluks.
Ta ütles hiljuti: "Juudid ei saa end puude taha peita."
Ta viitas hadithile, mille järgi Muhhamed ütles,
et juudid varjavad end puude taha, kuid nad tapetakse.
NATO-riigi juht õhutas juute tapma!
Erdogan pole muidugi hull, vaid poliitik,
kes räägib, mida tema toetajad kuulda tahavad.
Hull ta pole, kuid siiski tõsine väljakutse Iisraelile.
Iisrael on pidanud Türgit regionaalseks jõuks,
kuid ennekõike on see puhverriigiks Euroopale.
Euroopa perspektiivist on Türgil kaks eluülesannet:
miljonite Euroopasse pürgivate põgenike parkimisplats
ja amortisaator Euroopa kaitseks terrorirünnakute eest.
Türgi ja Euroopa Liidu põgenikelepingu järgi
maksab Euroopa Türgile miljardeid selle eest,
et põgenikke Euroopasse ei lastaks.
Põgenike toodud ebastabiilsus on Euroopale tõsiseks ohuks.
Euroopa ja ehk ka USA on valmis Türgile palju andma,
et see lepingust kinni peaks.
Lähis-Idast ei saa rääkida ilma Süüriata.
Kodusõda on rüüstanud Süüriat pea seitse aastat.
See on ehk lõppemas,
kuid Süüria ei saa tagasi Hafez Assadi aegset jõudu.
Hafez sõltus NSVL-ist
strateegilise vastukaaluna Iisraelile.
Aga mis on olulisim Bashar Assadile?
Kas ta kardab alaviitide massimõrva,
kui ta võimu kaotab?
Või on tal regionaalseid võimupürgimusi?
Need võib ta nüüd unustada.
Iisrael võib sattuda sõtta Golanil,
kuigi arvasin, et seda minu eluajal ei juhtu.
Kui venelased selle vaid ära hoiaksid, kuna see on nende huvides!
Hezbollah' tõttu tekiks sõda ka Liibanonis.
Sellelgi on suur tähtsus, mis toimub Süüria Kurdistaniga.
Ja me ei tea veel, kas Süüria sõda on läbi.
Lõpuks Liibanon, hr Oren?
Mainisin "mittesündmust"
ehk seda, et Iisrael on vältinud kolmandat sõda Liibanoniga.
Iisrael on tegutsenud ettevaatlikult ja targalt.
Seda eriti tänu peastaabiülemale Gadi Eizenkotile.
Tema on nüüd üks Iisraeli kaitseladviku võtmetegelasi.
Taktikasse kuulus Hezbollah' relvakonvoide ründamine
ainult Süürias, mitte Liibanonis.
Ma ei tahaks isegi rääkida Liibanonist, sest seda pole enam.
See on Hezbollah-land. - See on rohkem 'non' kui 'Liiba'.
On masendav näha,
mis sest toredast riigist ja rahvast on saanud.
Liibanonlased oskavad kriisidest välja tulla.
Amos Gilad ütles, et on riike ilma konstitutsioonita, nagu Iisrael,
ja konstitutsioone ilma riigita, nagu Liibanon.
Liibanonlased on sitked,
nagu näitavad Hariri lahkumine ja naasmine.
Maad suudetakse kuidagi koos hoida.
Saade on lõppemas. Palun lõpukommentaare.
Trumpi ja Netanyahu sisepoliitilised probleemid
dikteerivad võimaliku rahuprotsessi tempo.
Me ei rääkinud Iisraelist.
Meie kvalitatiivne edumaa on nüüd parem kui eales varem
küberjulgeolekus, mehitamata platvormidel
ja terrorismivastases koostöös.
Geopoliitiliselt oli 2017. a steroididega võimendatud 2016. a.
Mida toob 2018. a, saame näha.
Kahjuks on aeg otsas. Lähis-Idas toimub tõepoolest nii mõndagi.
Aitäh, kol Ben Shalom, hr Oren ja hr Alterman!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri) või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri