Tervetuloa Jerusalem studioon!
Israelin ja muslimimaiden suhteet -
ovat jatkuvasti parantuneet.
Syynä ovat maiden yhteiset edut -
jihadismin ja Iranin valtapyrkimysten vastustamisessa.
Viimeaikaisista tapahtumista keskustelevat -
tohtori Nir Boms Tel Avivin yliopistosta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja suurlähettiläs Tsvi Mazel -
Jerusalemin poliittisesta tutkimuskeskuksesta.
Herra Oren, -
miten Jerusalemin ja muslimimaiden suhteet toimivat?
Kaikki on kiinni nimestä "juutalaisvaltio".
Tällä hetkellä Israelissa on -
yli 8,5 miljoonaa asukasta, -
joista vain 75 prosenttia on juutalaisia.
Israel ei myöskään sisällä koko maailman juutalaisväestöä.
Juutalaiset ovat kuitenkin yhä Israelin valtaväestö, -
ja Israel pitää itseään maailman juutalaisten suojelijana.
Se on vaikuttanut Israelin suhteisiin muslimimaailman kanssa.
Useimmat niistä maista, -
jotka äänestivät Israelin valtion perustamista vastaan vuonna 1947, -
olivat muslimimaita.
Ajan kuluessa alkoi muodostua ero -
Israelia ympäröivien arabimuslimimaiden -
ja kauempana sijaitsevien muslimimaiden välille.
Israel pystyi lähestymään niitä maita -
varsinkin rauhanprosessin edistymisen aikoina.
Israelilla on yhteisiä rajoja arabimuslimimaiden kanssa.
Siksi se on aina ollut arabien ja muslimien agendassa.
Jerusalem on pyhä kaupunki -
kristityille ja muslimeillekin.
Israelin ja palestiinalaisten konflikti on vaivannut koko muslimimaailmaa.
Viime vuosina, "arabikevään" jälkeen, -
dynamiikka on kuitenkin muuttunut.
Israelin tilanne muistuttaa sen naapurimaita, -
joista Jordania ja Egypti ovat jo tehneet rauhansopimuksen, -
ja palestiinalaistenkin kohdalla prosessi on ainakin toiveissa.
Israelin naapurimaat ovat tajunneet, että Lähi-idän kaksi suurinta uhkaa, -
Iran ja sunniradikalismi, kuten al-Qaida ja Isis, -
ovat uhka sekä Israelille että Lähi-idän arabimaille.
Erityisesti Iranin uhka on saanut aikaan uudenlaisen dynamiikan.
Israelilla ja arabimailla on yhteisiä vihollisia, -
ja siksi ne ovat mahdollisia ystäviä.
Tämä on mutkikas aihe, -
koska siihen vaikuttavat myös -
uskonnolliset ja ideologiset tekijät.
Nekin on otettava huomioon.
Kun Israel itsenäistyi jälleen vuonna 1948, -
kaikki arabimaat vastustivat sitä.
Ne lähtivät sotaan meitä vastaan ja melkein tuhosivat meidät.
Selviydyimme kuitenkin siitä -
ja rakensimme kaikilta osin upean valtion.
Meitä ympäröivät arabimaat tietävät sen kyllä.
Kesti kuitenkin vuosia, ennen kuin tärkein arabimaa, Egypti, teki rauhan.
Sadat ei kuitenkaan tehnyt sitä siksi, -
että olisi tunnustanut Israelin olemassaolon oikeuden, -
vaan ainoastaan siksi, että Israel oli vahvempi -
ja voitti Egyptin neljässä tai viidessä sodassa.
Israelin vastaiset sodat tuhosivat Egyptin talouden perinpohjin.
Sadatin tullessa presidentiksi -
maassa ei ollut teollisuutta eikä vientiä.
Miksi kerroin kaiken tämän?
Egyptiläiset eivät vieläkään tunnusta meitä yhteistyökumppaneiksi, -
ja rauha on vieläkin kylmä.
Kulissien takana he ymmärtävät, -
että heidän on tehtävä rauha Israelin kanssa, -
mutta maassa on yhä islam, joka ei voi tunnustaa Israelia.
Islamin perustuksiin kuuluu se, -
että juutalaisten on pysyttävä hajallaan -
ja maksettava veroa muslimeille.
Muslimit eivät siis voi hyväksyä Israelin olemassaoloa.
He voivat vain sopeutua siihen jotenkuten.
Sitä "rauha" heidän kanssaan merkitsee.
Tällainen on arabien ajatusmaailma.
Herra Oren, -
Israelilla oli hyvät suhteet Iraniin -
ennen islamilaista vallankumousta 1970-luvun lopulla.
Israel liittoutui Iranin kanssa sunnimaita vastaan.
Niillä oli yhteisiä intressejä.
Sen jälkeen asetelma muuttui.
Israel on joutunut eristyksiin -
muslimien ja arabien yrittäessä tuhota Israelin, -
tuon pienen juutalaisvaltion, -
joka hallitsee islamin kolmanneksi pyhintä kaupunkia, Jerusalemia.
Nyt Iran pyrkii tuhoamaan -
sekä Saudi-Arabian että Israelin hallintavallan -
muslimien pyhillä paikoilla.
Saudi-Arabia on nyt maltillisen sunnileirin johtaja.
Se hakee jonkinlaista strategista suhdetta Israelin kanssa.
Miten se vaikuttaa Israelin asemaan muslimimaailmassa?
David Ben Gurion yritti liittoutua niiden arabien kanssa, -
jotka eivät olleet muslimeja, -
ja niiden muslimien kanssa, jotka eivät olleet arabeja.
Ensimmäisiin kuuluivat Libanonin maroniittikristityt -
ja alueen muut vähemmistöt, kuten druusit ja kurdit, -
joita maiden enemmistöt ja hallinnot sortivat.
Siksi he tulisivat ehkä Israelin puolelle.
Siinä vaikuttaa kolme akselia samaan aikaan.
Ensimmäinen on uskonnollinen, eli muslimit, juutalaiset ja kristityt.
Toinen on nationalistinen.
Turkki ja Iran olivat ennen suuria imperiumeja, -
joiden jatkajina ne yhä pitävät itseään.
Kolmas akseli on itä vastaan länsi.
Iran ja Turkki kuuluivat ennen läntiseen puolustusrintamaan, -
Naton kaltaiseen Bagdadin sopimukseen, -
joka epäonnistui.
Israelkin kuului siihen.
Tuolloinen sunnien johtaja, Egyptin Nasser, oli Israelin vihollinen.
Siksi šiialainen Iran oli Israelin luonnollinen liittolainen.
Sitten asia kääntyi toisin päin.
Israel löysi liittolaisia kauempaakin, -
esimerkiksi Azerbaidžanista, Iraniin rajoittuvasta muslimimaasta.
Iranissa on suuri azerivähemmistö, -
jolla on strategista merkitystä Israelille.
Azerbaidžan on Israelin teollisuuden parhaita asiakkaita, -
etenkin aseteollisuuden.
Toinen esimerkki on Indonesia.
Jakartan ja Jerusalemin välillä oli salaisia yhteyksiä -
1960- ja 1970-luvuillakin.
Kun Rabin ja Arafat olivat allekirjoittaneet Oslon sopimuksen, -
Rabin lensi ensimmäistä kertaa Jakartaan -
tapaamaan kenraali Suhartoa.
Olin mukana sillä matkalla.
Matkasta kerrottiin julkisuudessa vasta palatessamme Jakartasta.
Sekin oli mahdollista vain siksi, että Israel osoitti olevansa valmis -
tekemään rauhansopimuksen palestiinalaisten kanssa.
Ajat ovat muuttumassa, koska intressit ovat muuttuneet.
Ben Gurion aloitti Israelin ponnistelut kohti legitimiteettiä.
Israelin on vaikea saada sitä lähinaapureiltaan, -
ja siksi se etsi liittolaisia kauempaa.
Lähi-idän uudet liittoumat muuttavat etutasapainoja.
Ennen vallankumousta Iran oli lännen liittolainen, -
mutta sen suunnanvaihto sytytti Iranin ja Irakin sodan.
Sunnien ja šiiojen vihamielisyys heräsi taas henkiin.
Se vaikuttaa nykyisten konfliktien taustalla -
Syyriassa, Jemenissä, Libanonissa ja muualla.
Se on yksi Israelia uhkaava tekijä.
Pääministeri Netanjahu sanoi, -
että Israelin ulkopolitiikassa on kolme tärkeää tekijää: -
Iran, Iran ja Iran.
Saudi-Arabialla on samantapainen ulkopoliittinen agenda.
Samalla kun sota lähenee meitä Libanonin ja Syyrian suunnalta, -
se lähenee Saudi-Arabiaakin Bahrainin ja Jemenin suunnalta.
Geopoliittinen ympäristö on muuttunut.
Israel ei enää pelaa muslimimaailman periferiassa, -
vaan sen keskiössä.
Sillä on tietysti tekemistä Israelin aiempien saavutusten kanssa.
Juhlimme juuri Sadatin vierailun 40-vuotispäivää.
Jo 40 vuotta sitten Israel rikkoi sitä ympäröineen saarron, -
ja teki lopun sellaisille sodille, joita nähtiin vuoteen 1973 asti.
Konflikti toki jatkui, -
eikä arabimaiden yleinen mielipide hyväksy Israelia, -
mutta se oli Israelille edistysaskel.
Suurlähettiläs Mazel, -
olemme keskustelleet Israelin ja arabimaailman lähentymisen syistä.
Arabimaiden ja Israelin hallinnot ovat lähentyneet, -
vaikka siitä ei puhuta julkisesti, -
sillä maiden välinen rauha on kylmä.
Sen syynä on kansojen välinen haluttomuus ja ymmärtämättömyys.
Miten syvä tämä hallintojen välinen suhde on?
Viimeisten 70 vuoden tapahtumista voidaan tehdä johtopäätöksiä.
Tiettyinä ajanjaksoina Israel on tosiaan tehnyt hyvää yhteistyötä -
muslimimaiden, kuten Iranin ja Turkin, kanssa.
Turkin kohdalla se oli virallistakin.
Allekirjoitimme rauhansopimukset Egyptin ja Jordanian kanssa.
Teimme sopimuksen palestiinalaistenkin kanssa.
Todellista rauhaa se ei kuitenkaan ole tuonut.
Mitä se kaikki merkitsee?
En halua olla pessimistinen, emmehän me tiedä tulevaisuudesta, -
mutta on tärkeä ymmärtää, -
että islamin periaatteet -
ja arabien feodalismi, tai heimojärjestelmä, -
eivät salli todellista rauhaa Israelin kanssa.
He voivat tehdä jonkin aikaa yhteistyötä kanssamme -
senhetkisten yhteisten etujen vuoksi, -
kuten nyt Saudi-Arabian ja Emiraattien kanssa Irania vastaan.
Iran on hirvittävä uhka Saudi-Arabialle.
Tullessaan Iranin korkeimmaksi imaamiksi Khomeini sanoi: -
"Yhden asian lupaan tehdä: -
tuhota Saudi-Arabian."
Saudi-Arabia estää Iranin tunkeutumisen Lähi-itään, -
myös uskonnollisessa mielessä.
Khomeini epäonnistui siinä, ja nyt on Khamenein vuoro.
Arabimaailma on sama kuin ennenkin.
Jordaniaa, Saudi-Arabiaa ja Egyptiä sanotaan "maltillisiksi", -
mutta ne eivät mene eteenpäin.
Tämä ongelma pitää ymmärtää.
Mutta miten syvä suhde Israelin ja arabimaiden välillä on?
Israelin turvallisuusjoukothan tekevät yhteistyötä -
palestiinalaisten turvallisuusjoukkojen kanssa Länsirannalla.
Israelilaisviranomaisten mukaan -
Länsirannan tilanne pysyy sen ansiosta suhteellisen rauhallisena.
Millainen on Israelin ja esimerkiksi Saudi-Arabian suhde -
käytännön tasolla?
Saudi-Arabian kanssa tehdään jonkin verran tiedusteluyhteistyötä.
Se ei kuitenkaan vaikuta ajattelun tasolla.
Se toimii niin kauan kun Iranin uhka on olemassa.
Voimme iloita hyvästä turvallisuus- ja tiedusteluyhteistyöstä -
Egyptinkin kanssa, -
mutta 40 rauhan vuottakaan eivät merkitse juuri mitään.
Ajoittain teemme hyviä kauppoja.
Kauppasuhteet ovat melko hyvät.
Tietyt johtajat ovat hyvissä väleissä.
Arabikansaan pitäisi kuitenkin saada jokin yhteys.
Jonkun rohkean arabijohtajan pitäisi avata se.
"Meillä on rauha Israelin kanssa, ja meidän on tehtävä yhteistyötä!"
Al-Azharin kaltaiset instituutiot ovat ratkaisevassa asemassa.
Al-Azhar ei jätä käyttämättä yhtäkään tilaisuutta tuomita Israel.
Sisi on turhaan pyytänyt al-Azharia maltillistamaan islam-kerrontaansa.
Olemme tietysti optimistisia tulevaisuuden suhteen, -
sitä vartenhan Israel on luotu.
Mikään ei kuitenkaan ole vielä muuttunut.
Herra Oren, sanoisitteko jotain optimistisempaa?
Pääministeri Netanjahu on puhunut useasti siitä, -
että arabikerronta on muuttumassa.
Sehän on ollut suurimpia esteitä suhteiden normalisoinnille.
En voi sanoa muuta optimistista, kuin sen, -
että ehkä pohja on saavutettu, -
eikä tästä pääse kuin ylöspäin.
Lähi-idässä ei seurata -
läntistä demokraattista perinnettä, -
johon kuuluu uskonnon ja valtion erottaminen.
Israelissakin se tuottaa ongelmia.
Monenlaiset uskonnolliset puolueet, -
niin nationalistiset kuin ortodoksisetkin, -
päättävät siitä, miten Israelissa asiat hoidetaan.
Kun Netanjahu vaatii, että Israelia pidetään juutalaisvaltiona, -
hän korostaa juuri tätä Israelin uskonnollista luonnetta.
Meitä ympäröivät uskonnolliset liikkeet, kuten Hamas ja Hizbollah.
Niillä on kyllä nationalistisiakin vaatimuksia, -
mutta ne ovat nimenomaan uskonnollisia järjestöjä.
Iranin vallankumous on viety sinne.
Se ei jäänyt Iranin sisälle.
Uskonnollisten hallintojen on vaikea hyväksyä ei-muslimimaata.
Menachem Beginillä oli yksioikoinen käsitys -
juutalais-kristillisestä perinteestä.
Hänen mielestään -
Libanonin kristityt olivat Israelin luonnollisia liittolaisia, -
koska juutalaisten ja kristittyjen pitäisi yhdessä taistella -
muslimeja vastaan.
Se epäonnistui ja johti Hizbollahin nousuun.
Uskonnolliset suhteet eivät lupaa hyvää.
Mutta kuten suurlähettiläs Mazel sanoi, -
tiedustelun ja muun käytännön yhteistyön tasolla -
Israel ja arabimaat lähentyvät yhä enemmän.
Jos kuitenkin väestö on hyvin uskonnollista, -
Israelia ei pidetä Lähi-idän luonnollisena jäsenenä.
Sadat on hyvä esimerkki.
Kun hän palasi Israelista Egyptiin, -
kaksi miljoonaa egyptiläistä osoitti mieltään häntä vastaan -
juosten hänen autonsa perässä.
Tohtori Boms, -
presidentti Trump tunnusti juuri Jerusalemin Israelin pääkaupungiksi.
Se suututti muslimimaailmaa, erityisesti arabeja.
Arabiliitto tuomitsi päätöksen sanoen, -
ettei "muslimikaupunkia", jona he Jerusalemia pitävät, -
voi tunnustaa ei-muslimivaltion pääkaupungiksi.
Miten tärkeä Jerusalem on Israelin ja muslimimaiden suhteissa?
Se on tietysti tärkeä, -
mutta haluaisin mainita erään optimistisen asian.
Kaikesta melskeestä huolimatta -
täällä vierailee Bahrainin delegaatio.
Tietyt muslimipiirit tietysti tuomitsevat sen, -
mutta se tapahtuu silti, eikä se ole ensimmäinen kerta.
Ensimmäiset 30 vuotta oli sotien ja boikottien aikaa.
Seuraavien 30 vuoden aikana alkoi tie rauhaan, -
ja seuraavat 30 vuotta on yhteistyön aikaa.
Mielipidetutkimusten mukaan -
palestiinalaiskysymys oli nuorten arabimuslimien mielestä -
suurin ongelma vielä kymmenen vuotta sitten.
Nyt se on vasta seitsemännellä sijalla.
Tärkeimpiä ongelmia on heidän mielestään radikalisoituminen, -
talousongelmat, työttömyys, -
ja poliittiset kysymykset tulevat vasta niiden jälkeen.
Olemme kuulleet sellaisia tuomioita, joita odotimmekin, -
mutta sotaa ei ole julistettu.
Eräät liittolaiset ja suurimmat toimijat ovat olleet vaiti.
Tiettyä poliittista peliä on tietysti pelattava.
Trumpia pidetään nyt puolueellisena, -
ja palestiinalaiskortti on Lähi-idän pelureille tärkeä.
Oikeasti niillä on paljon tärkeämpiäkin huolia.
Mielestäni palestiinalaisasiaa ei voi vain ohittaa kuvitellen, -
että arabi- ja muslimimaailmaa voi lähestyä ratkaisematta sitä.
Jotain voidaan tehdä, mutta raja tulee jossain vastaan.
Paljon jo tehdäänkin.
Toisaalta, konfliktista ja Trumpin lausunnosta huolimatta -
Persianlahdelta tulee Israeliin enemmän väkeä kuin koskaan, -
ja kauppaa käydään.
Kulissien takana solmitaan yhteyksiä.
Yleiskuva on myönteinen, -
koska hyvät viholliset saavat aikaan hyviä ystäviä.
Nir on oikeassa.
Meillä on syytä optimismiin.
Tekikö hän teistä optimistin?
Teki. Ilman optimismia ei voi elää.
Kun sanoin lapsilleni, että rauha ei tule heidän aikanaan, -
he valittivat, etten anna heille toivoa.
No, tässä teille toivoa!
Jerusalem ei ole islamille kovin tärkeä.
Kun arabit miehittivät Israelin maan, Palestiinan, vuoden 640 paikkeilla, -
he tekivät heti Ramlasta maan pääkaupungin.
Jerusalem ei ollut tärkeä.
Hekin käyttivät nimeä "Temppelivuori", -
joten he tunsivat paikan juutalaisen merkityksen.
Ibn Taymiyyah, yksi islamin tärkeimmistä oppineista, -
vastusti Jerusalemin ihannointia, -
koska Koraani puhuu Mekkasta ja Medinasta.
Jerusalemista tehtiin Israelin vastaisen sodan symboli.
"Meidän on taisteltava -
islamin kolmanneksi pyhimmästä kaupungista!"
"Al-Aqsa on vaarassa!"
Se on poliittis-uskonnollinen ongelma, jota ei voi sivuuttaa.
Aika on vähissä. Loppukommenttinne, olkaa hyvä!
Intifadan alettua 30 vuotta sitten -
Israelissa uskottiin naiivisti, -
että palestiinalaisten uskonnollisten liikkeiden tukeminen -
nationalististen sijaan -
lisäisi yhteisymmärrystä, -
koska uskonnolliset ihmiset ovat muka maltillisempia.
Jos uskonnolliset päättävät asioista jatkossakin, rukouksiin on aihetta.
Israelilaisena olen optimisti, koska "Toivo" on kansallishymnimme.
Olen samaa mieltä kaikkien kanssa!
Olipa mielenkiintoinen loppu!
Kiitos, tohtori Boms, herra Oren ja suurlähettiläs Mazel!
Kiitos katsojillekin, näkemiin perjantaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta