Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Iisraeli ja moslemimaade suhted
on Iisraeli ametnike sõnul pidevalt paranenud.
Põhjuseks riikide ühised huvid
võitluses džihadismi ja Iraani võimuihalusega regioonis.
Viimastest sündmustest vestlevad
dr Nir Boms Tel Avivi Ülikoolist,
TV7 analüütik Amir Oren
ja suursaadik Tsvi Mazel
Jeruusalemma Poliitilisest Uurimuskeskusest.
Hr Oren,
kuidas Jeruusalemma ja moslemimaade suhted töötavad?
Kõik on seotud nimega "juudiriik".
Hetkel on Iisraelis
üle 8,5 miljoni elaniku,
kellest vaid 75 protsenti on juudid.
Samuti ei ela Iisraelis kogu maailma juudid.
Juudid moodustavad siiski endiselt Iisraeli rahvastiku enamuse
ja Iisrael peab end maailma juutide kaitsjaks.
See on mõjutanud Iisraeli suhteid moslemimaailmaga.
Enamik neist riikidest,
kes hääletasid 1947. a Iisraeli riigi loomise vastu,
olid moslemimaad.
Aja möödudes hakkas tekkima vahe
Iisraeli ümbritsevate araabia moslemimaade
ja kaugemal asuvate moslemimaade vahel.
Iisrael suutis läheneda neile maadele,
eriti rahuprotsessi edenemise ajal.
Iisraelil on ühiseid piire araabia moslemimaadega.
Seepärast on ta alati araablaste ja moslemite päevakorras olnud.
Jeruusalemm on püha linn juutidele,
kuid ka kristlastele ja moslemitele.
Iisraeli ja palestiinlaste konflikt on vaevanud kogu moslemimaad.
Viimastel aastatel, pärast nn araabia kevadet,
on dünaamika siiski muutunud.
Iisraeli olukord meenutab selle naaberriike,
kellest Jordaania ja Egiptus on teinud rahulepingu
ja palestiinlastegi puhul on seda protsessi oodata.
Iisraeli naaberriigid on mõistnud, et Lähis-Ida kaks suurimat ohtu,
Iraan ja sunniitlik radikalism nagu al-Qaeda ja ISIS,
ohustavad nii Iisraeli kui Lähis-Ida araabiamaid.
Eriti Iraani oht on kaasa toonud uue dünaamika.
Iisraelil ja araabiamaadel on ühiseid vaenlasi
ja seepärast on need võimalikud sõbrad.
See on keerukas teema,
kuna seda mõjutavad ka
religioossed ja ideoloogilised tegijad.
Arvestada tuleb ka nendega.
Kui Iisrael 1948. a taas iseseisvus,
olid kõik araabiamaad selle vastu.
Nad alustasid meie vastu sõda ja peaaegu hävitasid meid.
Pääsesime sellest siiski eluga
ja ehitasime igati uhke riigi.
Meid ümbritsevad araabiamaad teavad seda hästi.
Võttis siiski aastaid, enne kui tähtsaim araabiamaa Egiptus rahu tegi.
Sadat otsustas rahu teha mitte sellepärast,
et oleks tunnustanud Iisraeli olemasoluõigust,
vaid üksnes sellepärast, et Iisrael oli tugevam
ja võitis Egiptust neljas-viies sõjas.
Iisraeli vastased sõjad hävitasid täielikult Egiptuse majanduse.
Sadati presidendiks saamise järel
polnud riigis ei tööstust ega eksporti.
Miks ma seda kõike rääkisin?
Egiptlased ei tunnusta meid siiani koostööpartneriteks
ja rahu on ikka veel jahe.
Kulisside taga nad mõistavad,
et peavad Iisraeliga rahu tegema.
Riigis aga valitseb endiselt islam, mis ei saa Iisraeli tunnustada.
Islami alusesse kuulub see,
et juudid päevad jääma hajali
ja moslemitele maksu maksma.
Moslemid ei saa seega aktsepteerida Iisraeli olemasolu.
Nad võivad sellega kuidagi üksnes muganduda.
Seda tähendab nende jaoks "rahu".
Sellised on araablaste tagamõtted.
Hr Oren,
Iisraelil olid Iraaniga head suhted
enne islamirevolutsiooni 1970. a-te lõpul.
Iisrael ühines Iraaniga sunniitlike riikide vastu.
Neil olid ühised strateegilised huvid.
Seejärel muutus kogu seis.
Iisrael on leidnud end korduvalt isolatsioonist,
kui moslemid ja araablased üritavad hävitada Iisraeli,
toda väikest juudiriiki,
mis valitseb islami tähtsuselt kolmandat pühapaika Jeruusalemma.
Nüüd püüab Iraan hävitada
nii Saudi Araabia kui Iisraeli võimu
moslemite pühapaikades.
Saudi Araabia on hetkel mõõduka sunniitliku leeri juhtriik
ja taotleb Iisraeliga mingit strateegilist suhet.
Kuidas mõjutab see Iisraeli positsiooni moslemimaailmas?
David Ben Gurion püüdis ühineda nende araablastega,
kes polnud moslemid,
ja nende moslemitega, kes polnud araablased.
Esimeste hulka kuulusid maroniidi kristlased Liibanonis
ja teised regiooni vähemused, nagu druusid ja kurdid,
keda rõhusid nende maade enamused ja valitsused.
Seepärast võisid nad Iisraeli poole hoida.
Siin avaldavad üheaegselt mõju kolm suunda.
Esimene on religioosne ehk moslemid, juudid ja kristlased.
Teine on rahvuslik.
Türgi ja Iraan olid varem suurimpeeriumid,
mille järeltulijaiks nad end endiselt peavad.
Kolmas telg on ida vs lääs.
Iraan ja Türgi kuulusid varem Lääne kaitserindesse,
NATO sarnasesse Bagdadi lepingusse,
mis nurjus.
Sinna kuulus ka Iisrael.
Toonane sunniitide juht, Egiptuse Nasser, oli Iisraeli vaenlane.
Seepärast oli šiiitlik Iraan Iisraelile loomulik liitlane.
Seejärel pöördus asi vastupidiseks.
Iisrael leidis liitlasi kaugemaltki,
ntks Azerbaidžanist, Iraaniga piirduvast moslemiriigist.
Iraanis on suur aseri vähemus,
kes on Iisraeli jaoks strateegilise tähtsusega.
Azerbaidžan on Iisraeli tööstuse parimaid kliente,
eriti relvatööstuse osas.
Teine näide on Indoneesia.
Jakarta ja Jeruusalemma vahel
oli salajasi sidemeid ka 1960. ja 1970. aastail.
Kui Rabin ja Arafat allkirjastasid Oslo lepingu,
lendas Rabin esmakordselt Jakartasse
kohtuma kindral Suhartoga.
Olin sellel reisil kaasas.
Visiidist räägiti avalikult alles pärast Jakartast naasmist.
Seegi oli võimalik vaid seepärast,
et Iisrael näitas valmidust palestiinlastega rahu tegemiseks.
Ajad on muutumas, kuna huvid on muutunud.
Ben Gurion alustas Iisraeli ponnistusi legitiimsuse suunas.
Iisraelil on raske saada seda lähinaabreilt
ja seepärast otsib ta liitlasi kaugemalt.
Lähis-Ida uued koalitsioonid muudavad huvide tasakaalu.
Enne revolutsiooni oli Iraan Lääne liitlane,
kuid selle suunamuutus viis Iraani-Iraagi sõjani.
Sunniitide ja šiiitide vaen ärkas ellu.
See avaldab mõju praeguste konfliktide taustal
Süürias, Jeemenis, Liibanonis ja mujal.
See on üks Iisraeli ähvardavaist faktoreist.
Peaminister Netanyahu ütles,
et Iisraeli välispoliitikas on kolm tähtsat asja:
Iraan, Iraan ja Iraan.
Saudi Araabial on sarnane välispoliitline agenda.
Samal ajal, kui meile läheneb sõda Liibanoni ja Süüria suunalt,
läheneb see Saudi Araabiale Bahraini ja Jeemeni suunalt.
Geopoliitiline keskkond on muutunud.
Iisrael ei mängi enam moslemimaade perifeerias,
vaid selle keskmes.
See on muidugi seotud Iisraeli varasemate saavutustega.
Tähistasime äsja Sadati visiidi 40. aastapäeva.
Juba 40 aasta eest lõhkus Iisrael teda ümbritsenud blokaadi
ja lõpetas sellised sõjad, nagu nähti 1973. aastani.
Konflikt muidugi jätkus,
ja araabiamaade avalik arvamus ei aktsepteeri Iisraeli,
kuid see on Iisraeli jaoks progress.
Suursaadik Mazel,
oleme rääkinud araabiamaailma ja Iisraeli lähenemise põhjustest.
Araabiamaade ja Iisraeli valitsused on lähenenud,
kuigi sellest avalikult ei räägita,
sest maade vahel on külm rahu.
Selle põhjuseks on rahvaste soovimatus ja teadmatus.
Kui sügav see valitsustevaheline suhe on?
Viimase 70 aasta sündmustest võib teha järeldusi.
Teatud perioodidel on Iisrael teinud tõesti head koostööd
moslemimaadega nagu Iraan ja Türgi.
Türgi puhul oli see isegi ametlik.
Allkirjastasime rahulepingud Egiptuse ja Jordaaniaga.
Tegime lepingu palestiinlastega.
Tõelist rahu see siiski ei toonud.
Mida see kõik tähendab?
Ma ei taha olla pessimistlik, sest me ei tea tulevikku,
kuid on tähtis mõista,
et islami põhimõtted täna
ja araabia feodalism või hõimusüsteem
ei luba tõelist rahu Iisraeliga.
Nad võivad mõnda aega meiega koostööd teha
parajasti eksisteerivate ühishuvide tõttu,
nagu Saudi Araabia ja Emiraatidega Iraani vastu.
Iraan on Saudi Araabiale kohutav oht.
Kui Khomeini sai Iraani usujuhiks, ütles ta:
"Ühte ma luban teha:
hävitada Saudi Araabia."
Saudi Araabia takistab Iraani Lähis-Itta tungimist,
ka religioosses mõttes.
Khomeinil see korda ei läinud ja nüüd on Khamenei kord.
Araabiamaailm on endine.
Jordaaniat, Saudi Araabiat ja Egiptust peetakse mõõdukateks,
kuid nad ei lähe edasi.
Seda probleemi tuleb mõista.
Aga kui sügav suhe on Iisraeli ja araabiamaade vahel?
Iisraeli julgeolekujõud teevad Läänekaldal koostööd
palestiinlaste julgeolekujõududega.
Iisraeli ametnike väitel
püsib Läänekalda olukord tänu sellele rahulik.
Milline on Iisraeli ja näiteks Saudi Araabia suhe
praktilisel tasandil?
Saudi Araabiaga tehakse mingil määral luurekoostööd.
See ei mõjuta siiski mõtteviisi tasandit.
See töötab seni, kuni eksisteerib Iraani oht.
Võime rõõmustada hea julgeoleku- ja luurekoostöö üle
ka Egiptusega,
kuid ka 40 rahuaastat ei tähenda eriti midagi.
Aeg-ajalt teeme häid äritehinguid.
Kaubandussuhted on üsna head.
Teatud juhid on heades suhetes.
Araabia rahvaga peaks siiski mingi ühenduse saama.
Mõni julge araabia juht peaks selle tee avama.
"Meil on rahu Iisraeliga ja peame tegema koostööd!"
Al-Azhari sarnastel institutsioonidel on otsustav roll.
Al-Azhar ei jäta kasutamata ühtki võimalust Iisraeli hukka mõista.
Sisi palvetele, et al-Azhar muudaks oma islaminarratiivi mõõdukamaks,
vastati keeldumisega.
Oleme tuleviku suhtes muidugi optimistlikud,
selleks ju Iisrael loodigi.
Miski pole siiski veel muutunud.
Hr Oren, on teil midagi optimistlikumat öelda?
Peaminister Netanyahu on rääkinud tihti,
et araabia narratiiv on muutumas.
See on olnud suurimaid takistusi suhete normailiseerimise ees.
Ma ei saa öelda midagi muud optimistlikumat, kui seda,
et ehk oleme põhja jõudnud,
ja siit ei pääse mujale kui üles.
Lähis-Idas ei järgita
Lääne demokraatlikku traditsiooni,
kuhu kuulub religiooni ja riigi lahusus.
Ka Iisraelis tekitab see pidevalt probleeme.
Erinevad religioossed parteid,
nii rahvuslikud kui ortodokssed,
otsustavad selle üle, kuidas Iisraelis asjad käivad.
Kui Netanyahu nõuab, et Iisraeli peetaks juudiriigiks,
rõhutab ta just seda Iisraeli usulist loomust.
Meie ümber on usupõhised liikumised nagu Hamas ja Hezbollah.
Ka neil on natsionalistlikke nõudmisi,
kuid nad ongi just usupõhised rühmitused.
Iraani revolutsioon on sinna eksporditud.
See ei piirdunud Iraaniga.
Usulistel valitsustel on raske aktsepteerida mittemoslemiriiki.
Menachem Beginil oli üks lihtne arusaam
juudi-kristliku traditsiooni suhtes.
Tema meelest
olid Liibanoni kristlased Iisraeli loomulikud liitlased,
kuna juudid ja kristlased
peaksid ühiselt moslemite vastu võitlema.
See ebaõnnestus ja viis Hezbollah' tõusuni.
Religioossed suhted midagi head ei tõota.
Aga nagu suursaadik Mazel ütles,
siis luure ja muu praktilise koostöö tasandil
lähenevad Iisrael ja araabiamaad üha rohkem.
Kui aga rahvas on väga religioosne,
siis Iisraeli ei peeta Lähis-Ida loomulikuks liikmeks.
Sadat on hea näide.
Kui ta Egiptusest Iisraeli naasis,
avaldas kaks miljonit egiptlast tema vastu meelt,
tema auto järel joostes.
Dr Boms,
president Trump tunnustas äsja Jeruusalemma Iisraeli pealinnana.
See pahandas moslemimaailma, eriti araablasi.
Araabia Liiga mõistis otsuse hukka,
öeldes, et moslemilinna, milleks nemad Jeruusalemma peavad,
ei saa tunnustada mittemoslemimaa pealinnana.
Kui tähtis on Jeruusalemm Iisraeli ja moslemimaade suhetes?
See on muidugi tähtis,
kuid tahaksin mainida üht optimistlikku asja.
Hoolimata kogu segadusest
viibib siin Bahraini delegatsioon.
Teatud moslemiringkonnad mõistavad selle muidugi hukka,
kuid see toimub ikkagi ja see pole esimene kord.
Esimesed 30 aastat oli sõdade ja boikottide aeg.
Järgmise 30 aasta jooksul algas tee rahu suunas
ja järgmised 30 aastat on koostöö aeg.
Arvamusküsitluste järgi
oli palestiinlaste küsimus noorte araabia moslemite seas
veel kümne aasta eest suurim probleem.
Nüüd on see alles 7. kohal.
Tähtsamateks probleemideks on nende meelest radikaliseerumine,
majandusprobleemid, töötus,
ja poliitilised küsimused tulevad alles pärast neid.
Oleme kuulnud neid hukkamõiste, mida ootasimegi,
kuid sõda pole kuulutatud.
Teatud liitlased ja suurimad tegijad on vait olnud.
Teatud poliitilist mängu tuleb muidugi mängida.
Trumpi peetakse nüüd erapoolikuks,
ja palestiinlaste kaart on Lähis-Ida mängijatele tähtis.
Tegelikult on neil tähtsamaidki muresid.
Minu meelest ei saa palestiinlaste teemat ignoreerida,
arvates, et araabia- ja moslemimaailmaga võib suhelda
seda lahendamata.
Midagi saab teha, kuid siis tulevad piirid vastu.
Ja paljut juba tehaksegi.
Samas, konfliktist ja Trumpi avaldusest hoolimata
külastab Pärsia lahelt Iisraeli rohkem rahvast kui iial varem
ja aetakse äri.
Kulisside taga sõlmitakse sidemeid.
Üldipilt on positiivne,
kuna head vaenlased sobivad headeks sõpradeks.
Niril on õigus.
Meil on põhjust optimismiks.
Kas ta muutis teid optimistiks?
Jah. Ilma optimismita ei saa elada.
Kui ütlesin lastele, et rahu nende ajal ei sünni,
siis nad kaebasid, et ma ei anna neile lootust.
Noh, siin on teile lootust!
Jeruusalemm pole islami jaoks väga tähtis.
Kui araablased okupeerisid ca 640. a Iisraelimaa, Palestiina,
tegid nad kohe Ramlest pealinna.
Jeruusalemm polnud tähtis.
Nemadki kasutasid nime Templimägi,
nii et nad teadsid, kui tähtis see juutidele on.
Ibn Taymiyyah, üks islami tähtsamaid õpetlasi,
oli vastu Jeruusalemma ülistamisele,
kuna Koraan räägib Mekast ja Medinast.
Jeruusalemm muudeti aga Iisraeli-vastase sõja sümbol.
"Peame võitlema
islami tähtsuselt kolmanda püha linna eest!"
"Al-Aqsa on ohus!" jne.
See on poliitilis-religoosne probleem, mida ei saa ignoreerida.
Aeg on otsakorral. Palun lõpukommentaare!
Pärast intifada algamist 30 aasta eest
usuti Iisraelis naiivselt,
et palestiinlaste religioossete liikumiste toetamine
natsionalistlike asemel
kasvataks üksteisemõistmist,
kuna religioossed inimesed olevat mõõdukamad.
Tulemus oli vastupidine.
Kui religioossed otsustavad asjade üle ka edaspidi, on põhjust palvetada.
Iisraellasena olen optimist, sest "Lootus" on meie rahvushümn.
Olen kõigiga nõus.
Küll oli huvitav lõpp!
Aitäh, dr Boms, hr Oren ja suursaadik Mazel!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri) või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri