Tervetuloa Jerusalem studioon!
Kurdien kansallisliike toivoi, -
että taisteltuaan menestyksekkäästi Isisiä vastaan -
se palkittaisiin ja sen unelma omasta valtiosta täytettäisiin.
Viimeaikaisista tapahtumista keskustelevat -
professori Ofra Bengio Moshe Dajan -keskuksesta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja Ceng Sagnic, -
Moshe Dajan -keskuksen kurdiopintojen koordinaattori.
Herra Oren, mitä kurdien itsenäisyyshankkeelle kuuluu nyt?
Kurdien kansallisliikkeelle on ollut ominaista -
myötä- ja vastoinkäymisten vaihtelu -
ainakin 1960-luvulta lähtien.
Tuolloin solmittiin ensimmäiset yhteydet -
Mustafa Barzanin ja Israelin turvallisuusjärjestö Mossadin välillä.
Iran ja Israel tukivat kurdeja, -
mutta sitten Iran ja USA pettivät heidät vuonna 1975.
Sitten Saddam Hussein iski kurdeja vastaan.
Vuonna 1991 USA otti kurdit tavallaan suojelukseensa -
Saddamin hyökättyä Irakin kurdeja vastaan.
Nyt USA:n johtama liittouma on käyttänyt kurdeja hyväkseen.
Näyttää siltä, että kurdit on taas petetty.
Puolustusministeri Mattis ja muut amerikkalaiset kielsivät -
Masud Barzania järjestämästä itsenäisyyskansanäänestystä.
Barzani ei totellut heitä.
Irakin turvallisuusjoukot ajoivat sitten kurdit ulos Kirkukista.
Amerikkalaiset näyttävät siis päättäneen, -
että Irakin valtion yhtenäisyys on tärkeämpää -
kuin kurdiliittolaisten palkitseminen.
Jopa Iran ja Iranin tukemat šiiajoukot ovat amerikkalaisille tärkeämpiä -
kuin liittolaisten auttaminen.
Tarkoitatteko Irakia vai Syyriaa?
Syyriassa amerikkalaisten on tietysti otettava Turkki huomioon.
Ilman kurdien apua he eivät olisi voittaneet Isisiä Raqqassa.
Nyt he ovat päättäneet, -
että ellei YPG:tä peräti riisuta aseista, -
sitä ei ainakaan enää aseisteta.
Kurdeille jätetään vain poliisivoimien tarvitsemat aseet.
Niiden tehtävänä on vain puolustus ja järjestyksenpito.
Kurdeille ei jää mitään, millä vastustaa Turkkia.
YPG oli siis merkittävin osa -
USA:n tukemaa Isisin vastaista SDF-liittoumaa.
Professori Bengio, mikä on teidän näkemyksenne?
Amerikkalaiset ampuvat itseään jalkaan, -
ja kurdeja myös.
He auttavat Irania -
pääsemään Välimerelle.
He luulivat pitävänsä Irakin yhtenäisenä, -
mutta se ei ole koskaan ollut yhtenäinen.
Siellä on monia ryhmiä ja kaksi eri kansaa.
Arabit ja kurdit taistelevat toisiaan vastaan.
Sadan viime vuoden aikana käydyt sodat johtuvat siitä, -
että maassa on kaksi vastakkaista kansallisliikettä.
Amerikkalaiset eivät ymmärrä tilannetta.
He vahingoittavat toiminnallaan omia etujaan, -
sillä he menettävät yhä enemmän asemia Irakissa ja ehkä Syyriassakin.
Sitä vastoin Venäjä ilmeisesti jatkaa kurdien tukemista Syyriassa.
En käsitä USA:n linjaa ollenkaan.
Voisiko se jättää huomiotta Nato-liittolaisensa Turkin -
pohjoisilla kurdialueilla?
Turkki on julistanut, -
että niin kauan kun USA tukee kurdien autonomiaa sillä alueella, -
Turkki ei voi pitää sitä todellisena ystävänään.
Turkin ja USA:n väliset ongelmat eivät nyt liity kurdikysymykseen, -
vaikka siitä ne alkoivat.
Itse asiassa amerikkalaiset jättivät pitkään Turkin huomiotta -
tukiessaan YPG:tä.
Turkki vaati kerta toisensa jälkeen sen lopettamista, -
mutta amerikkalaisille Isisin voittaminen oli tärkeintä.
Nyt tilanne on muuttunut, ja he hylkäsivät kurdit.
Herra Sagnic, mikä on näkemyksenne?
Amerikkalaiset sanoivat -
iskevänsä ensin Isisiä vastaan, -
ja huolehtivansa sen seurauksista -
myöhemmin.
Irakissa seuraus on valtatasapainon muutos.
Kun Isis vuonna 2013 valtasi noin 40 % Irakista, -
Irakin armeija romahti.
Šiiajohtaja ajatollah al-Sistani antoi fatwan kansan mobilisoinnista.
Se muutti valtatasapainon, sillä USA keskittyi Isisin tuhoamiseen, -
ja sysäsi kaikki muut yksityiskohdat syrjään.
Yksi niistä oli kurdien itsenäisyyshanke.
Kurdit onnistuivat laajentamaan hallitsemiaan alueita 40 prosentilla -
taistellessaan Isisiä vastaan.
Niihin kuuluivat öljykaupunki Kirkuk ja Sindžarin strategiset alueet -
ja Mosulin pato.
Kurdit odottivat Irakin ja Iranin tukemien joukkojen sotatoimia -
kurdien kansanäänestyksestä riippumattakin.
Kurdien kansanäänestys voidaan nähdä kahdesta näkökulmasta.
Ensinnäkin se kertoo kurdien valtiotoiveesta -
Kurdistanin kaikissa neljässä osassa.
Toisaalta, koska kurdit odottivat sotatoimia heitä vastaan -
Isisin hävittämisen jälkeen Irakissa, -
kurdihallinto haki kansan- äänestyksellä juridisia puitteita -
hallintavallalleen kiistellyillä alueilla.
Se toivoi kansanäänestyksen antavan sille kansainvälistä tukea -
Irakin sotatoimia vastaan.
Se ei onnistunut, koska USA:lla oli muita huolia.
Ainut USA:n liittolainen Irakissa on pääministeri Haider al-Abadi.
Siitä vitsaillaankin, että jos hän kuolee sydänkohtaukseen, -
USA:n etuja ei aja Irakissa kukaan.
USA:n mukaan kurdien ja irakilaisten yhteenotto vahvistaisi Irania.
Vuoden 2018 vaaleissa al-Abadi menettäisi valtansa -
Iranin tukemiin ryhmiin.
Kurdien mukaan Iran on jo vahva Irakissa.
Al-Abadin mahdollisuudet riippuvat šiiaväestöstä.
Tämä näkemysero johti -
lokakuun katastrofiin.
Herra Oren, kurdeilla on oma näkemyksensä tilanteesta.
Kukaan ei kiistä kurdien osuutta Isisin kukistamisessa -
etenkin Pohjois-Irakissa.
Kun kurdihallinto ja peshmerga-joukot saivat tietää -
Irakin hallinnon ja Iranin tukemien aseryhmien hyökkäysaikeista, -
miksi kurdit eivät taistelleet heitä vastaan?
Barzanin dynastian tragedia on se, -
että he herättävät aina kurdikansan toiveet, -
mutta sitten heidän saamansa tuki osoittautuu riittämättömäksi.
Siis kurdeilta saama tuki?
Ulkoisten liittolaisten tuki.
Kurdien sisäiset jännitteet ja hajautuminen neljään maahan -
muodostavat tietysti omat haasteensa.
Vuosi sitten Masud Barzani vieraili salaa Israelissa -
tapaamassa huippuviranomaisia.
Hän toivoi, että Israelilla olisi vaikutusvaltaa Washingtonissa.
Israel puhuikin kurdien puolesta monilla foorumeilla.
Se ei kuitenkaan riittänyt USA:n linjan muuttamiseen -
ei hallinnossa eikä kongressissa.
Se on outoa, koska ehkä ensimmäistä kertaa -
USA:n hallinnon korkeimmilla viranomaisilla -
on kokemusta Lähi-idästä.
Kenraali Mattis oli CENTCOMin komentaja, -
McMaster soti Irakissa, ja Tillerson oli Exxon Mobilin johtaja, -
joka tosin tuntee ehkä parhaiten Persianlahden alueen.
Lähi-itä on kuitenkin heille tuttu, -
ja silti he päättivät, -
että heidän käsityksensä Irakista on kurdivaltiota tärkeämpi.
Barzania varoitettiin siitä, ettei aika ole oikea, -
mutta aika ei ole koskaan oikea.
Jos kurdit kuuntelevat niitä puheita, valtiohanke ei etene koskaan.
Barzani yritti ja epäonnistui, ja maksoi siitä poliittisen hinnan.
Parempaakaan vaihtoehtoa ei ollut.
Barzani teki oikean päätöksen kansanäänestyksestä.
Ehkä hänen olisi pitänyt julistaa itsenäisyys heti, -
koska kurdit maksavat siitä nyt joka tapauksessa.
Itsenäisyys herättäisi toivoa, ja kurdit taistelisivat siitä.
Hanke epäonnistui kolmesta syystä.
Yksi niistä oli sisäinen eripura.
Talabani avasin Kirkukin Iranille ja Hashd al-Shaabille.
Toinen syy oli se, ettei maailma tukenut kurdeja.
Syynä oli myös pelko siitä, -
että kaikki se, mitä Kurdistanissa oli saavutettu, menetettäisiin.
Barzani yritti saada aikaan hieman vakautta Lähi-itään, -
vaikka Kurdistan joutuikin hyökkäyksen kohteeksi, -
ja sen rajat ja lentokentät suljettiin.
Kurdit yrittävät kuitenkin voittaa aikaa -
nähdäkseen, miten edetä tämän takaiskun jälkeen.
Herra Sagnic, miksi Barzani ei julistanut itsenäisyyttä?
Miksi hän päätti noudattaa kansainvälisiä vaatimuksia, -
ja paikallisiakin vaatimuksia, -
saatuaan juuri kansan tuen itsenäisyydelle?
Syy on yksinkertaisesti se, -
ettei kurdeilla ollut mahdollisuuksia ylläpitää valtiota -
eikä varmaa tunnustusta sille.
Irakissa tilanne on erilainen kuin Syyriassa ja muualla, -
koska molemmat puolet ovat lännen liittolaisia.
Irakin hallinto pysyy liittolaisena, -
vaikka valtaan tulisi Iranin tukema kovan linjan edustaja Nuri al-Maliki.
USA:n liittouma on panostanut Irakiin suuresti vuodesta 2003 lähtien, -
samoin kurdihallintoon, -
joten maassa on kaksi lännen liittolaista toisiaan vastaan.
Kurdihallinto menetti osuutensa Irakin budjetista vuonna 2014.
Se ei ole saanut Irakilta aseita, ammuksia eikä diplomaattista tukea.
Kurdihallinnolla ei siis ole mitään menetettävää, -
vaikka se julistaisi itsenäisyyden.
Se pelkää kuitenkin sitä, -
että koska länsimaat, Turkki ja Iran eivät tunnusta sitä, -
Kurdistanin saarto ja kurdien sisäinen eripura -
voivat johtaa katastrofiin.
Kurdihallinto ei siis aikonutkaan julistaa itsenäisyyttä välittömästi -
syyskuun 25. päivän kansanäänestyksen jälkeen.
Se suunnitteli perinteistä diplomaattista välitystyötä -
Erbilin ja Bagdadin välillä.
USA on toiminut kurdien ja Irakin välittäjänä vuodesta 2003.
Kurdit olettivat, että kansanäänestyksen jälkeen -
USA edes jatkaisi siinä perinteisessä tehtävässä -
saadakseen Erbilin ja Bagdadin neuvottelemaan.
Päinvastoin, USA tukikin tällä kertaa Irakin keskushallintoa.
Kurdihallinto tajusi sen heti tavatessaan liittouman edustajia.
Kurdihallinto joutui myös diplomaattiseen saartoon.
Ensimmäinen länsiviranomainen, jonka kurdiviranomaiset tapasivat, -
oli Ranskan presidentti Macron muutama päivä sitten.
Irakissa vierailevat länsimaiden poliitikot eivät käyneet Kurdistanissa.
Länsimaat vastustivat kurdien itsenäisyyttä yksimielisesti.
Kurdihallinto pitää itseään lännen luonnollisena liittolaisena.
Se huomioi aina lännen reaktiot ennen ratkaisevia askeleita.
Euroopassa ja Yhdysvalloissa on merkittävä kurdiväestö.
Olen seurannut etenkin Saksan ja Ranskan kurdien ponnisteluja.
He osoittavat mieltään ja lobbaavat parlamenteissa.
Miten eurooppalaiset reagoivat kurdien itsenäisyyshankkeeseen?
Mitään yhtenäistä ääntähän ei ollut puolesta eikä vastaan.
Eurooppalaiset ovat nähneet Neuvostoliiton hajoamisen -
15 tasavallaksi.
Niissä on ollut monia kapinoita, -
jotka eivät ole johtaneet mihinkään.
Myös Tšekkoslovakia ja Jugoslavia ovat hajonneet.
Ajan henki on kuitenkin se, että valtiot saavat pitää suvereniteettinsa -
ja taistella irtautumispyrkimyksiä vastaan, -
kuten Kataloniassa ja Korsikassa.
Tämä on nähty Kongon Katangassa ja Nigerian Biafrassakin.
Pakistanin jakautuminen oli poikkeuksellista.
Syynä oli se, että Intia oli välissä, ja siksi Bangladesh syntyi.
Kurdit voivat saada tukea mistä vain, -
mutta loppujen lopuksi kyse on tiettyjen valtojen klubista, -
joka ei anna yhden jäsenensä hajota -
vain jonkun ideologisen itsemääräämisoikeuden takia.
Kurdit eivät ole tarpeeksi suuri riesa maailmalle.
He eivät ole näyttäneet turvautuvansa itsepintaisesti väkivaltaan.
Palestiinalaistenkin kansallisliike kiihtyi vasta sitten, -
kun Jordania vetäytyi Länsirannalta.
Kuten herra Sagnic ja herra Oren sanoivat, -
länsimaailma ei haluaisi jakaa valtioita.
Miksi kurdit eivät turvaudu esimerkiksi Moskovaan?
Se on toiminut päättäväisesti -
tukemisensa hallintojen säilyttämiseksi ja liittolaistensa vahvistamiseksi.
Muistuttaisin Mahabadin kurditasavallan kohtalosta.
Se oli Neuvostoliiton liittolainen.
Toisen maailmansodan lopussa -
Neuvostoliitto hylkäsi sen, ja kaikki loppui siihen.
Venäjä tuskin tarjoaa kurdeille enempää kuin liittovaltion mallin -
tai jotakin, joka on lähellä itsenäisyyttä.
Ei muuten ole totta, ettei uusia valtioita olisi syntynyt.
Ajatellaanpa esimerkiksi Kosovoa.
Jos Irakin tilanne pahenee, Kurdistan saattaa hyvinkin itsenäistyä.
Kataloniaa ja Kurdistania ei voi rinnastaa.
Katalonia ei ole kärsinyt sodista ja kansamurhista, -
eikä tällaisista kahden kansan välisistä ongelmista.
Euroopalla olisi kyllä hyvät syyt tukea kurdeja.
Herra Sagnic, -
kurdit ovat kärsineet takaiskun sekä Irakissa että Syyriassa.
Onko se lannistanut heidät, -
vai toivovatko he yhä perustavansa valtion -
näiden haasteiden keskelle?
Irakin Kurdistanin kriisinhallintapolitiikkaan kuului se, -
että kun Irakin keskushallinto aloitti -
sotatoimet kiistellyillä alueilla, -
kurdihallinto vetäytyi vuotta 2014 edeltäville rajoille, -
Isisin levittäytymistä edeltäneeseen tilanteeseen.
Sen jälkeen Irak pakotti kurdit vetäytymään -
vuotta 2005 tai 2003 edeltäneille rajoille.
Se ei jäänyt siihenkään.
Irakin hallinto vaati itselleen strategista rajanylityspaikkaa -
Syyrian, Turkin ja Irakin rajojen kolmiossa.
Se olisi paluu vuotta 2003 edeltäneille rajoille.
Kurdit puolustautuivat ja pysäyttivät Irakin hallinnon siellä.
Irakin keskushallinto pyrkii selvästikin alentamaan Kurdistanin -
puoli-itsenäisestä asemasta provinssiksi.
Pääministeri al-Abadi julisti viime kuussa, -
että Kurdistan ei ole enää puoli-itsenäinen.
Kurdihallinto yrittää siis pitää kiinni vuoden 2003 alueista -
ja vuoden 2005 budjettiosuudesta, 17 prosentista Irakin budjetista.
Tämä on uusi alku Irakin kurdeille.
He tietävät, että Irakilla on edessään uusia kriisejä.
Rajat muuttuivat yhdessä yössä vuosina 2014, 2015 ja 2017.
He tietävät, että heidän on valmistauduttava siihen.
He koettivat nyt onneaan, mutta epäonnistuivat.
He eivät saaneet tukea, eikä heillä ollut tarpeeksi sotilaallista voimaa.
Mutta jos Erbil on turvassa, -
ja jos kurdit pystyvät edes osittain hallitsemaan rajanylityspaikkojaan, -
niin että heillä on pääsy sekä Turkkiin että Iraniin, -
Kurdistan on valmis seuraavalle kierrokselle.
Syyrian kurdit ovat oppineet Irakin kurdeilta sen, -
että he yrittävät nyt järjestelyä Assadin kanssa -
ennen kuin Turkki tekee niin.
Turkkia ei voi unohtaa tästä keskustelusta.
Kurdinationalismilla ja kurdiväestöllä on Turkissa suuri merkitys.
Kurdeilla on ollut Turkin keskushallinnon kanssa -
myötä- ja vastoinkäymisiä.
Millaisia ovat Turkin intressit Irakissa?
Turkkihan tuki Irakin Kurdistania pitkään.
Niin, mutta kurdit ovat Turkille sisäinen kysymys.
Kyse ei ole Turkin ulkomaansuhteista Irakiin tai Iraniin.
Turkin sisäisen kurdikysymyksen arkaluontoisuudesta johtuen -
se on Yhdysvalloille ulkopoliittinen kysymys.
USA:n ja Turkin suhteet riippuvat Erdoganin mielialasta.
Turkki on tärkeä Nato-maa.
Yhdysvallat ei voi yksipuolisesti muuttaa suhdettaan Kurdistaniin.
Yhdysvallat on laskelmoinut, että kurdit ovat uhrattavissa.
He eivät halua osallistua valtion rakentamiseen, -
vaan haluavat pois Lähi-idästä mahdollisimman pian.
Ohjelma on lopuillaan. Loppukommenttinne, olkaa hyvä!
Turkki on alkanut muuttaa asennettaan Kurdistania kohtaan.
Se pitää sitä häviäjänä.
Iran on voittanut, ja Irak on saanut Kirkukin öljyn.
Siltä pohjalta se rakentaa suhteensa Kurdistaniin uudelleen.
Tärkeää on myös se, -
että länsi ei kiinnitä mitään huomiota Iranin kurdeihin, -
joka on tärkeä Irania epävakauttava tekijä.
Jos Irakin kurdit ovat vakuuttuneita siitä, -
etteivät he voi julistautua itsenäiseksi, -
ja jos Irak pysyy lännen liittolaisena, -
he alkavat pohtia Syyrian ja Irakin Kurdistanien yhdistämistä.
Yhdessä ne olisivat vahvempia.
Kiitos, professori Bengio, herra Oren ja herra Sagnic!
Kiitos katsojillekin, näkemiin perjantaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta