Tere tulemast Jeruusalemma stuudiosse!
Sellest peale, kui president Putin
otsustas sekkuda Süüria konflikti president Assadi poolel,
arvestatakse, et Venemaa on naasnud Lähis-Itta
ja see määrab Venemaa huvid mitmes valdkonnas.
Sellest vestlevad Paula Slier,
Russia Today Lähis-Ida toimetuse juht,
meie analüütik Amir Oren
ja professor Zeev Hanin,
Venemaa ja Lähis-Ida ekspert Bar Ilani ja Arieli Ülikoolidest.
Hr Oren,
rääkige veidi Venemaa sekkumisest ja huvidest Lähis-Idas.
Vaatame asja Iisraeli seisukohast.
Paari nädala eest
külastas Iisraeli Sergei Narishkin,
Venemaa välisluure ülem.
Ta rääkis kaitseministrile
ning Mossadi ja riikliku julgeoleku juhtidele
Venemaa ja USA kokkuleppest Lõuna-Süürias.
Talle öeldi, et Iisrael ei aktsepteeri
Iraani või selle toetatud relvajõudude kohalolu regioonis.
Narishkin on Putini usaldusalune
KGBst ja seejärel Peterburist.
Ta kuulas küll,
aga Iisraeli nõudmiste heakskiitmisest pole mingit märki.
Assadi juhitud Süüria valitsus on peaaegu täielikult võitnud
ligi seitsme aasta eest mässu alustanud opositsiooni.
Süüria saatus otsustatakse Moskvas.
Moskva dikteerib selle oma liitlastele Türgile ja Iraanile
ning võimalik, et ka Hezbollah'le Liibanonis.
USA pole siin pea üldse mõju avaldanud
ja tema on ju Iisraeli kaitsja.
Saame näha, mis toimub järgmisel kõnelustevoorul
Genfis ja Astanas või Sotšis, kus see ka ei peetaks.
Venemaa näib siiski Süürias võidul olevat.
Vestlust on hea alustada Süüriast,
kuna see on musternäidis
Venemaa naasmisest Lähis-Itta.
Mõne aasta eest ei räägitud Venemaast selles kontekstis üldse.
Nüüd ei saa Süüria tulevikust ilma Venemaata rääkida.
See räägib sellest,
kui tähtsaks on Süüria saanud Venemaa välispoliitikale.
Süüria tõttu osaleb Venemaa Lähis-Idas ka üldisemalt.
See on märk Putini poliitilisest võimekusest
ja ameeriklaste taandumisest.
Venelased, iraanlased ja türklased kohtusid Sotšis.
Eurooplased ja ameeriklased
on Süüria tulevikku puudutavatest kõnelustest täiesti välja jäetud.
Lähis-Idas moodustub uusi liite
ja Putinist on saanud regiooni juhtide usaldusalune.
Mõne aasta eest poleks me kuidagi uskunud,
et vestleme Venemaa naasmisest,
kuid 20 aasta eest just sellest räägitigi.
Pärast NSVL kokkuvarisemist uskusid paljud eksperdid,
et Venemaal pole enam tähtsust, eriti Lähis-Idas.
Teised aga uskusid, et Venemaa naasmine on vaid aja küsimus.
Kas nüüd ongi see aeg?
Vaatlen seda küsimust Süüria näite kaudu.
Kuna ISIS on sealt peaaegu hävitatud,
ja Damaskuse ametlik valitsus jääb ilmselt paigale,
vähemalt lähiaastail,
on Venemaa oma sihid saavutanud.
Tasub siiski veel üht seika tähele panna.
Iraan täidab ISISest mahajäänud vaakumeid.
See on kahetsusväärne Iisraeli jaoks, kuid ridade vahelt võime lugeda,
et see ei meeldi ka Venemaale.
Venemaa ei taha jätta kõike "Iraani liitlastele".
Ootame, mida Moskva ja Teheran kokku lepivad.
Iraan tahaks ühtset Süüriat,
millest saaks mitte ainult liitlane, vaid uus käepikendus.
Venemaa pole sellest huvitatud.
Ta tahaks, et Assad valitseks
pigem nõrka kui tugevat Süüriat
ja ei taha, et Süüria satuks täiesti Teherani võimu all.
Seepärast võib USA, Iisraeli ja teiste Süürias osalejate sõnadel
Moskvas kaalu olla.
Tahaksin puudutada midagi, mida prof Hanin äsja mainis.
Nüüd, kui Süürias algab sõjajärgne poliitiline protsess,
võib Venemaal olla Süürias strateegilisi huve.
Venemaa keskendub siiski tervele Lähis-Idale,
mitte ainult Süüria konfliktile.
Moskva ja Riyadhi vahel on lähenemise märke.
See on vastuolus Venemaa ja Iraani partnerlusega.
Hr Oren,
kuidas Süüria dünaamika ja Venemaa huvid kokku sobivad?
NSVL-i lõppaastatel tehti kuulus film
Moskva pisaraid ei usu. Zeev kindlasti mäletab seda.
Venelased ei suhtu emotsionaalselt
oma julgeoleku- ja välispoliitikasse.
Nad ei hooli raasugi
Assadi või kelle tahes isiklikust saatusest
ega ka tsiviilohvritest lahinguis.
Hiljuti pommitasid nad ISISe viimaseid kantse,
ega hoolinud kümnetest tsiviilohvritest.
Venemaa analüüsib külmavereliselt, mida on võimalik saavutada
võimalikult väikese panusega.
Järgmisel aastal on Venemaal valimised.
Vene rahvastik ei toeta pidevat kohalolu ja ohvreid Süürias.
Venelasi on hukkunud mõningail andmeil 140,
teiste andmete järgi kaks korda rohkem.
Osa neist olid sõdurid ja osa palgasõdurid.
Vene rahvas tahaks Süüriast taanduda.
Ameeriklased lahkuvad siiski esimesena.
Neil on seal vaid ca 500 nõunikku.
Venelasi on kümme korda rohkem.
Venemaa otsustab kunagi, millal tal on turvaline lahkuda.
Süüria on üks osa tervikust.
Venemaa püüab olla kõikide sõber
ja seepärast on tal selliseid vastuolulisi suhteid.
Venemaal on suhted Iraaniga,
kuid oktoobris käis Moskvas Saudi kuningas.
Ta mängib riike ka üksteise vastu,
näiteks Süürias Iraani ja Iisraeli huvide osas.
Iraanile ei meeldi, et Venemaa eirab Iisraeli rünnakuid,
ja Iisraelile ei meeldi, et Venemaa laseb Iraanil seal kanda kinnitada.
See on õrn tasakaalumäng.
Minu meelest ei taotle Venemaa Lähis-Idas suurriigi rolli,
vaid kogub lihtsalt rahvusvahelist mõjuvõimu.
Näiteks Ukraina on Venemaale palju tähtsam.
Aga kui Venemaast on saanud tähtis faktor Süürias
ja Lähis-Ida maade vahelistes suhtes,
on tal rohkem mõjuvõimu rahvusvahelistel foorumitel.
Näiteks Ukraina ja Krimmi asjus.
Hr Oren mainis filmi "Moskva pisaraid ei usu".
Filmis jõuti siiski selleni,
et Moskva ei usu pisaraid, aga usub armastusse.
Vaevalt otsib Venemaa Lähis-Idast armastust,
aga sõpru küll.
Nagu Paula ütles, tahab Venemaa kokkuleppeid
kõikvõimalike partneritega,
selle asemel, et neid vaenlasteks muuta,
nagu näiteks ameeriklasi või saude Süürias.
Seepärast sobiks Venemaale hästi,
kui Süüriast saaks konföderatsioon,
kus asuksid eri poolte kaitse all olevad regioonid.
Damaskusest saaks liitvabariigi pealinn
ja Iisraelilgi oleks taas mingi roll.
Seepärast pole Putin lükanud tagasi
peaminister Netanyahu ja kaitseminister Liebermani soove,
kui nood ütlesid,
et Iisrael ei nõua iraanlaste täielikku lahkumist Süüriast,
vaid et nad poleks Iisraeli piirile lähemal kui 40 kilomeetrit.
Venemaa nõustus sellega.
Kas see tähendab, et Iisrael tohib seda sõjaliselt tagada,
või seda, et Venemaa võtab vastustuse,
et iraanlased end Iisraeli piiril sisse ei seaks?
Või arvestab ta sellega, kui jaotab Süüria piirkonnad
koostöös USAga?
Kas Genfi ja Astana protsessid ühinevad?
Kui vaadata Vene välispoliitikat Lähis-Idas,
tuleb pöörata tähelepanu Iraani liitlastele.
Mõnede väitel on nad strateegilised liitlased
kuid teised on eri meelt.
Venemaal on siiski tugev suhe ka Türgi ja Egiptusega.
Tal on tugevad majandushuvid ka Iisraelis.
Need maad on teineteise vaenlased.
Kuidas kasutab Venemaa neid vaenuriike
oma tahte teostamiseks?
Jätaksin Türgi loetelust välja.
See on ainus NATO-riik mainitud maade seas.
Lähis-Ida oli NSVL-ile tähtis selle läheduse tõttu.
Pärast NSVL-i lagunemist pole Venemaal enam olnud
ühiseid piire tegelike Lähis-Ida maadega.
Lähis-Ida on Venemaale oluline, kuid teisejärguline rinne.
Euroopa on talle tähtsaim,
sellele järgneb Hiina, mille hetkel kõrvale jätan.
Venelastele on tähtis, kuidas see mõjutab suhteid NATOga.
Vahemere idaosa on NATO põhjaserv.
Seepärast on Venemaale tähtis saada Vahemerele merebaasid
Latakiasse ja Tartusi.
Ta võib oma Vahemere laevastiku sinna tagasi tuua
ja sinna igaveseks jääda.
Ta tahaks juhtida NATO tähelepanu eemale Ukrainalt,
Kaliningradist ja Balti riikidest.
NATO on Venemaa mängu peamine sihtmärk.
Trumpi toetamine polnud nii halb kuritegu kui see välja nägi.
Seda kujutatakse, nagu Venemaa oleks tõmmanud niitidest nii,
et Trump valiti presidendiks.
Oluline on see, et Trump toetab isoleerumist,
"Ameerika esmalt" mentaliteeti.
Trump ei juhi seega Läänt Venemaa vastu,
mis Venemaale meeldib.
Lähis-Ida on siis suurema mängu osa, mille kese on Euroopa.
Kommenteeriksin lühidalt.
Mõne kuu eest vestlesime,
kas võidakse Süüria Ukraina vastu anda.
Washingtoni seisukohast oleks see nullsummamäng.
Sellest saaks kasu vaid Venemaa, mitte USA.
See võimalus on seega välistatud.
Asi on nüüd selles, kas Venemaa teeb koostööd USAga,
Ukrainast hoolimata või selle tõttu?
Zeevil on õigus.
Asi pole vahetuskaubas, vaid nii Süürias kui Ukrainas.
Või siis üldse mitte Ukrainas.
Jah, aga Turmp ei tahaks Venemaaga erimeelsusi.
Telefonivestlused ja Aasia kohtumine näitasid,
et ta tahab Venemaaga ühist suunda.
Putinist on saanud Lähis-Ida juhtide usaldusalune.
Mis saab vastuolulistest suhetest?
Kui türklased tulistasid alla Vene hävitaja,
spekuleeriti sõja süttimisest NATO ja Venemaa vahel.
Nüüd on maad sõbrad.
Türgi kuulub Venemaa juhitud koalitsiooni Süürias
Assadi võimulejätmiseks, kuigi ta nõudis varem tema lahkumist.
Ka saudid toetasid mässulisi, aga arutavad nüüd Venemaaga,
aktsepteerides Assadi võimulejäämist.
Putini eeliseks on ca 20-aastane riigijuhtimiskogemus.
Teiseks pole tal selliseid piiranguid nagu USA presidendil.
Ta ei pea aru andma Kongressile
ega muretsema järgmiste valimiste pärast.
Venemaa strateegia Süürias oli piiratud osalus
väheste vene inimohvritega.
Algul toetas Vene üldsus seda rohkem kui nüüd.
Kuid sellele pole vastu oldud kuigi valjuhäälselt.
Asi oleks teisiti, kui seda oleks teinud ameeriklased.
USA on küllastunud Lähis-Ida sõdadest.
Venemaal pole sellist vastupanu.
Kuidas seletate Valge Maja ja välisministeeriumi otsust
Ukraina relvastamise kohta?
Kuidas sobib see Amiri mainitud isoleerumisega?
Ma pole sellega nõus.
Te mõlemad paistate arvavat, et Ukraina kaart pole enam laual.
Minu meelest hellitab Venemaa endiselt Ukraina suhtes lootusi.
See on Venemaale sama tähtis kui kahe aasta eest.
Te pole tingimata eri meelt.
Ameeriklased on harjunud status quoga Ukrainas.
Nad ei muuda oma arusaamist selle osas, mida nimetavad
Venemaa okupatsiooniks Krimmis ja Ida-Ukrainas.
Nende jaoks on saavutuseks juba Venemaa lisavallutuste ärahoidmine.
USA valitsuses on erimeelsusi.
Pentagon peab Venemaad peaaegu võrdseks vastaseks
ning USA halvimaks ja võimekaimaks vaenlaseks.
Valge Maja ja välisministeerimi hoiak on positiivsem.
See otsus on kompromiss.
Relvade saatmine Ukrainasse pole tõeline lahendus.
Ida-Ukrainas on mässavaid "iseseisvaid" riike,
millest Moskval on raske loobuda.
Ta ootab USA-lt mingit märki selle kohta,
kas kokkulepe on võimalik.
Süüria võiks olla osa sellest paketist.
Kui lahendus oleks rahuldav kõigile pooltele,
ka saudidele, USA-le ja Iisraelile, Venemaa aktsepteeriks seda.
Keegi ei tee siiski ettepanekut.
Milline mõju on USA-l
Venemaa tegevusele Lähis-Idas,
võrrelduna USA enda huvidega piirkonnas?
Olen sellele palju mõelnud.
Algul kõlasid president Trumpi jutud
sõjaõhutamisena Iraani ja Süüria vastu.
Esimesel aastal on ta siiski
üllatavalt passiivne olnud.
USA osalus on sama väike kui varemgi,
ning see on avanud võimalusi Venemaale
ja teistele tegijatele Lähis-Idas,
eriti USA tavapärastele liitlastele.
Osa neist tunneb end USA positsiooni suhtes ebakindlalt
ja osa peab Turmpi käitumist ettearvamatuks.
Kindluse mõttes pöörduvad nad Venemaa poole.
President Trumpi versioon Roosevelti motost kõlaks:
"Säutsu karmilt ja kanna väikest kepikest."
Tema retoorika on tohutu.
Aga kui on aeg selleks raha või sõjalist jõudu ohverdada,
pole ta enam nii agressiivne.
Ta on püüdnud hirmutada, kuid see pole töötanud.
Peale raketirünnaku Süüria keemiarelvalattu,
pole ta teinud midagi sellist, mida Obama ei teinud.
Ta hoiab oma tegevust miinimumis ja väldib piiramatut pühendumist.
Ta keskendub USA majandusele ja kaubandussuhetele.
Ta ei hooli süürlaste saatusest.
Kui Süüriat valitseks suur Assadi teotav enamus,
kelle kõrval oleks opositsioonil veidi mõjuvõimalusi,
poleks see tõeline demokraatia,
kuid võidust saaks siiski rääkida.
Kui palju mõjutab USA valitsus Moskvat?
Venemaa võtab tõsiselt
Washingtoni lubadusi.
Obama ajal oli teisiti.
Esmalt on asi usutavuses.
Venemaa usub, et Trump täidab oma lubadused.
Kui ta midagi ei luba, siis see ka ei teostu.
Teiseks usub USA praegune valitsus vähehaaval edenemisse.
Venemaa on huvitatud oma võimalustest Süürias
pärast ISISe vallutamist.
Venemaa tahab tungida sinna ajutisse vaakumisse.
Millised on Venemaa huvid Iisraeli suhtes?
Mil määral Venemaa kuulab juudiriigi julgeolekumuresid?
Venemaa ja Iisraeli suhted on soojad.
Maad on lähenenud
majanduslikult, sõjaliselt ja kultuuriliselt.
Õhus on muidugi küsimus,
mida teha Iraani kasvava mõjuga Süürias.
Netanyahu on pooleteise aasta jooksul
neli korda Moskvas käinud.
Ta on ilmselgelt mures,
kuid Putin ei pea ju Iisraeli kuulama.
Iisrael teab küll,
et Venemaa balansseerib Iraani ja Iisraeli vahel,
kuid see ei kõiguta riikide suhteid.
Venemaa on teadlik
Iisraeli vene rahvastiku sisemisest mõjust.
Venemaalt saabunuid on siin 1-2 miljonit.
Tean arvu täpselt: 978 220 täna hommikuse seisuga.
Kas nimesid ka tead? - Tean jah.
Nad mõjutavad Iisraeli-Venemaa suhteid.
Lisaks avaldab mõju müüt Iisraeli võimust USA Kongressis.
Iisraeli Kaitsejõud arvavad siiski,
et Venemaa mängib tugevamat kui ta on.
Tema majandus on languses ja demograafia halveneb.
Ta pole USAga võrdne.
Pärast Süüriat tuleb Venemaa tõenäoliselt reaalsusse tagasi
ja lahkub suuremast osast Lähis-Idast.
Enamik uurijaid arvab,
et Iisraeli venekeelse rahvastiku Vene-meelsusega liialdatakse.
Nad on pigem iisraellased kui endised nõukogudeliitlased.
Paula viitas,
et Netanyahu kuuulab Putinit rohkem kui vastupidi,
kuid Venemaa ei saa endale lubada Iisraeli mitte kuulata.
Kui Venemaa tahab, et Iisrael jätkaks Süürias passiivset joont,
peab ta Jeruusalemma kuulama.
Iisraelil on seega mõju sõjalisel tasandil
ja Venemaa arvestab sellega?
Jah ja Venemaa ja Iisraeli vahel on strateegiline partnerlus,
mida Moskva jätkata tahab.
Viimased kommentaarid saate lõpetuseks, palun!
Süüria on olnud meie vestluse näiteks.
Venemaa on lõpetanud Süüria sõja, kuid kas ta suudab rahu tuua?
Süüria tulevik on raske teema.
Ka Venemaal pole selle suhtes plaani.
Venemaa ei ohusta Iisraeli.
See on nii probleem
kui võimalik sild Iraani ja Iisraeli vahel.
Moskva võib kuulutada maksimumi,
kuid aktsepteerib Iraani ees miinimumi.
Aitäh, Paula Slier, Amir Oren ja professor Hanin!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri) või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri