Tere tulemast Jeruusalemma stuudiosse!
Konfliktide keerises Lähis-Idast
on saanud maailma relvaturu olulisimaid regioone.
Sellest vestlevad
dr Eli Karmon IDC Herzeliyah Terrorismivastasest Instituudist,
TV7 analüütik Amir Oren
ja dr Nir Boms Tel Avivi Ülikoolist. Tere tulemast!
Hr Oren, kas juhataksite teema sisse?
See on tähtis teema,
kuna relvakaubandus hõlmab suure osa
kõigi oluliste Lähis-Ida maade rahvuslikest eelarvetest.
See on ka oluline sektor eksporditurul,
eriti USA ja Venemaa puhul,
aga ka Prantsusmaal ja Hiinas, kes püüab konkureerida.
Relvakaubandus on tähtis vahend Lähis-Ida sündmuste mõjutamiseks
nii siseriiklikult kui välispoliitika kujundamisel.
Loen tsitaadi Stockholmi Rahuuuringute Instituudist:
"Oluliste relvasüsteemide tehingud maailmas
on tõusnud viimase viie aastaga külmasõjajärgsele rekordtasemele.
Lähis-Ida relvaimport on peaaegu kahekordistunud."
See on oluline kogus siin konfliktipesas.
Dr Karmon, milline on teie nägemus?
Lähis-Ida katab 29 %
maailma relvaturgudest.
Regioonis liigub tohutult relvi.
Konfliktid on alles arengujärgus.
Lisaks vanadele vaenupooltele on siin tekkinud kaks leeri
ja kohal on ka suurriigid.
See ähvardab nii Lähis-Ida olevikku kui tulevikku,
kuna paljud neist relvadest on kaasaegsed.
Lisaks Iisraelile on ka AÜE saanud ameeriklastelt
kaasaegseid F-35 hävitajaid.
Lähis-Idas võib puhkeda tehnoloogiline sõda,
kus tipprelvi on ka väikeriikidel, nagu AÜE või Qatar.
Selle üheks põhjuseks on, et relvad on odavnenud,
kuid samas ka kallinenud.
Relvade hulk on kasvanud.
Neid pakutakse terrorirühmitustele ja teistele mitteriiklikele tegijatele.
Nüüd võivad terrorirühmitused tulistada rakette
ning riigid peavad end nende vastu kaitsma
ja ostma kalleid süsteeme,
nagu radareid ja raketitõrjesüsteeme.
Ühelt poolt saab relvi kergemini ja odavamalt,
kuid samas on neid ka rohkem vaja.
Külma sõja dünaamika on teatud mõttes tagasi.
Venemaa ja USA võistlevad regionaalse hegemoonia nimel.
Mõlemad kasutavad relvatehinguid oma võimu laiendamiseks regioonis.
USA kaitseeelarve on suurem
kui kõigi teiste maailma riikide omad kokku.
Suurim USA sõjavarustuse ostja on Saudi Araabia.
Varem pole nad USA-lt nii suurt tähelepanu saanud,
kuna osales konfliktis Iisraeli vastu.
Nüüd saadi äkitselt 100 mlrd USD suurune leping.
Ka Araabia Ühendemiraadid (AÜE) ja Türgi
on olulised kaasaegsete relvade ostjad.
Milliseid väljakutseid tekitab see Iisraelile ja kogu Lähis-Idale?
Donald Trump peab end tehingukunsti meistriks
ja tema marketingiosavus paistab sind võluvat,
kuna too 100 miljardit sisaldab juba Obama ajal tehtud lepinguid.
Trump lihtsalt kaasas need oma lepingusse.
Tõeliselt irooniline on see,
kui naiivselt suhtuvad lääneriigid relvakaubandusse Lähis-Idaga.
1950. a kehtestasid nad kolmepoolse relvakaubandusembargo
Iisraeli ja araabiamaade suhtes,
kujutledes naiivselt, et see takistab võidurelvastumist.
NSVL läks sellest ringiga mööda oma Tšehhoslovakkia lepinguga.
Sellest peale käib Lääne ja Ida vahel võidurelvastumine.
USA-l on teatud eesmärgid.
Üks neist on säilitada Iisraeli kvalitatiivset eelist,
nagu paljud presidendid on lubanud.
Tehnoloogiliselt on Iisrael alati sammukese ees.
Ta saab ka kvantitatiivselt kõik, mida tahab.
Saudi Araabia, Emiraadid, Bahrain ja Qatar
saavad kaasaegseid relvi mitmel põhjusel.
Ameeriklastel on tähtsaid mere-, õhu- ja armeebaase.
USA relvatööstusele on see tähtis turupiirkond,
kui ta võistleb sise- ja väliskonkurentidega.
Osariigid ja ringkonnad tahavad tootmisliine enda juures hoida.
Esindajad ja senaatorid hääletavad oma piirkondade ekspordi poolt.
Seda mõjutavad seega nii poliitika, julgeolek kui majandus.
Nad nõuavad ekspordi laiendamist üha rohkematesse riikidesse.
USA valitsus on aastaid Lähis-Idas jäigalt teatud poliitikat edendanud.
Ta on nõudnud relvaostjatelt,
et nood ei ostaks relvi ka vaenuriikidelt,
nagu endiselt NSVL-ilt.
Täna see enam ei kehti.
Egiptus on teinud kasulikke lepinguid USAga,
aga konkureerib koos teiste riikidga
ka Venemaa uusimale tehnoloogiale.
Lisaks on ta teinud olulisi fregatitehinguid Prantsusmaaga.
Suurbritannial on olnud tähtis roll Saudi Araabias ja mujal,
kui need on upitanud oma majandust suurte summadega.
Kuidas kõik need huvid siin kaootilises regioonis kokku sobivad?
Lähis-Idas on kaks uut trendi.
Üks neist on Venemaa sekkumine.
Lisaks Süüria valitsuse toetamisele
ja koostööle Iraaniga
taotleb ta häid suhteid kõigi Lähis-Ida tegijatega,
näiteks Egiptusega.
Obama valitsus kehtestas Egiptusele relvaembargo.
Lisaks tahab Venemaa koostööd ka Türgi ja Saudi Araabiaga.
Venemaa on juba oluline mõjutaja Lähis-Idas
ja tahab oma mõjuvõimu veelgi laiendada.
See trend tugevneb lähiaastail.
Venemaa partnerid, nagu saudid, tahavad osta relvi,
et end Iraani vastu kindlustada.
Teine trend on Iraani-oht.
2020. a kaovad sanktsioonid, kui kõik Iraani suhtes hästi läheb.
Juba nüüd toetab Venemaa Iraani kaitserelvastusega,
ntks S-300 raketitõrjesüsteemiga.
Asi on araabiamaade ja Iraani vahelises võimutasakaalus.
Hetkel on Iraan viletsamas seisus,
kuna Saudi Araabia, ÜAE ja Egiptuse relvad
on Iraani omadest kaasaegsemad.
Seepärast kasutab Iraan asümmeetrilist sõjapidamist
Süürias, Iraagis ja Jeemenis.
Ta kasutab ära oma käepikendusi ja Lähis-Ida šiiitlikku vähemust.
Mind hämmastab tehing,
kus Venemaa müüs Iraanile S-300 õhutõrjerakette.
Tehingut takistasid tuumaprogrammi tõttu kehtestatud sanktsioonid.
Dr Boms,
mõned riigi nõuavad Venemaalt tippvõimekust,
S-400-A'd või tegelikku S-400 süsteemi,
mis võimaldaks neil läänelikku sõjapidamist,
eriti Egiptus ja Türgi.
Türgi on olnud NATO liige alates 1950. a-te algusest.
Nüüd mängib ta Ida ja Lääne vahel korralikku relvakaubandusmängu.
Kuidas see võimutasakaalu mõjutab?
See ohustab tõesti võimutasakaalu.
Türgi heidab kinda Euroopa ja kogu maailma süsteemile,
kui leeri või telge vahetab.
Ta on tihti poolt vahetanud.
Nüüd koordineerib ta Süürias Venemaa ja Iraaniga.
See pole väljakutseks üksnes relvaturule,
vaid kogu regionaalsele süsteemile.
Oktoobris tabati Põhja-Korea laev Egiptuse rannikuvete lähedal.
Relvi tuleb seega vägagi üllatavatest allikatest.
Mängureegleid on tõesti rikutud.
See on väljakutseks Lähis-Ida võimutasakaalule.
Hr Oren, tooge siia veidi selgust.
Sõjalises mõttes pole mõistlik osta eri allikatest.
Ühel armeel ei tasu sõltuda mitmest eri tegijast.
See on logistiline õudusunenägu.
Õhujõudude, õhutõrjesüsteemide ja elektroonika ülalpidamine
ongi tavaliselt araabiamaade nõrk koht.
Kui süsteemid sõja puhkedes ei tööta,
sõltuvad nad tihti eri firmadest ja tootjatest.
Diplomaatilises mõttes pole siiski mõistlik
sõltuda vaid ühest allikast.
Kuue päeva sõja eel
ähvardas Prantsusmaa president de Gaulle Iisraeli relvaembargoga.
Prantsusmaa oli Iisraeli kaitsejõudude praktiliselt ainus allikas.
Iisrael läks siiski sõtta ja Prantsusmaa kehtestas embargo,
kuid Iisrael ostis relvi USA-lt.
Kui relvad on vaid heidutuseks, võib olla ka mitmeid allikaid,
kuid probleemid tekivad relvade käiku laskmisel.
Pole mingit mõtet osta nii mitmest riigist fregatte,
hävitajaid ja õhutõrjerakette,
millest osa on pigem staatusesümbolid kui tõhusad relvad.
Suurbritannia on üks Saudi Araabia olulisemaid relvatarnijaid.
Ligi pool Briti relvakaubandusest läheb Saudi Araabiasse.
Seda suhet tahetakse säilitada.
Kas lääneriigid püüavad säilitada oma rahvuslikke huve Lähis-Idas
relvakaubanduse abil?
Lääneriikide liberaalid ja inimõigusrühmitused on selle vastu,
kuna näiteks Saudi Araabia valitsus pole demokraatlik.
Seepärast ei tohiks neile relvi müüa.
Europarlament keelustas relvakaubanduse Lähis-Itta.
Keeld on siiski vaid sümboolne.
Majanduslikel ja strateegilistel põhjustel
kasvatavad Inglismaa, Prantsusmaa ja Saksamaa relvaeksporti
Saudi Araabiasse, Egiptusse, Pärsia lahe maadesse ja Türki.
2017. aastal
viiekordistas Saksamaa relvaeksporti Saudi Araabiasse ja Egiptusse.
Kesksed on majanduslikd põhjused.
Paljud neist maadest on majanduskriisis
ja relvaeksport on tähtis nende majanduse stabiilsusele.
Prantsusmaa ja Suurbritannia
tahavad kasutada Lähis-Idas strateegilist jõudu.
Egiptuse juhtum on huvitav.
Prantsusmaa tahtis müüa korvette Venemaale,
kuid EL embargo ei lasknud.
Siis müüdi need Egiptusele.
Venemaa andis sellele teatud mõttes nõusoleku
ja sai selle eest Egiptuselt punkte.
Üks faktor on suurtootmise eelis.
F-35 hävitajad, näiteks, läheksid lääneriikide kaitseeelarvele kalliks,
kui neid samas ka välismaale ei müüdaks.
Seepärast avaldab USA armee valitsusele survet nende müügiks.
Mida rohkem neid müüakse, seda vähem nad maksavad.
Dr Boms, oleme tihti rääkinud käepikendussõdadest,
eriti Saudi Araabia ja Iraani rivaalitsemisest.
Iraan toetab šiiitlikke võitlejaid ja Saudi Araabia sunniite.
Kas saudid ja iraanlased mängivad suurvõimumängu,
kui kasutavad ära USA ja eriti Venemaa
strateegilisi ja globaalseid huve?
See on klassikaline näide käepikendussõja teisest tahust.
Kui USA ja Suurbritannia müüvad Saudi Araabiasse kaasaegseid relvi,
on Saudi Araabial raske neid kohe tundma õppida
ning seepärast peab sinna saatma nõuandjaid ja strateege.
Nii on võimalik mõjutada strateegiliselt
või supertaktikalisel tasemel riike,
kes on tavaliselt pigem lähemal kolmanda maailma maadele
kui arenenud maadele.
See on klassikaline käepikendussõda. Seda mängu mängib ka Venemaa.
Süürias hoiab Venemaa ohje enda käes
oma baaside ja sõduritega.
Nüüd teeb sama ka Iraan.
Venemaa annab vahel relvi üsna odavalt,
kuid infrastruktuuri ja personali eest tuleb kaua aega maksta,
kuna kvalitatiivne lõhe on suur
ja ostja vajab välist abi süsteemide tundmaõppimisel.
Venemaa ei ekspordi midagi peale relvade ja nafta.
Tal pole nii suurt kergetööstust
nagu Hiinal.
Neil on olnud raskusi
oma uue relvatehnoloogia efektiivsuse tõestamisel.
Lääs pole sellele ehk tähelepanu pööranud,
kuid Venemaa on esitlenud oma pikamaarakette
ja mandritevahelisi ballistilisi rakette.
Ta kasutab muide Iraani oma relvade koridorina.
Venemaa on demonstreerinud oma moderniseerimisvõimet
ja tegevusvõimet eelkõige Vahemerel, ning ka NATO vastu.
Tal oli hiljuti vägev sõjaline õppus Euroopa piiril.
Euroopa Liit ja NATO kartsid, et see võib sõjaks areneda.
Relvaturud on tähtsad suurriikide vahelisele tasakaalule,
ja ka väiksemate riikide vahel, nagu Türgi, Iraan ja Saudi Araabia.
Türgil on nüüd muide baas Qataris,
mis on Saudi Araabia ja Emiraatide blokaadi all.
Tahaksin liikuda relvaimpordilt Lähis-Ida relvatööstuse teema juurde.
Iisraeli relvatööstus on tähtis osa riigi majandusest.
Iisraeli ähvardab aga Iraani relvatööstus
ja ka Liibanoni Hezbollah, kes on saanud Iraanilt täppisrelvi.
Hr Oren, rääkige sellest veidi.
See on seotud varasema teemaga,
kuna USA tahab eksportida relvi
riikide enda relvatööstuste arengu takistamiseks,
et neist konkurente ei saaks.
Veel mõne aasta eest oli Iisrael veidi suurushullustuses.
Ta tahtis toota platvorme.
Ta märkas siiski, et tema enda armee polnud piisavalt suur
ja ka eksporti polnud piisavalt.
Nii tuli platvormid, hävitajad, peamised lahingutankid
ja raketilaevad osta mujalt.
Iisrael võib aga spetsialiseeruda lõhkelaengutele,
nagu maa-maa raketid ja pommid,
elektroonikale, kübersõjale ja sisekaitsele -
nišitoodetele, mis suurtegijatel on unarusse jäänud,
kui nood keskendusid lennukitele ja tankidele.
Prantsus embargo järel on Iisrael sõltunud USAst.
Iisrael sai 3 miljardit dollarit relvade ostuks USA-lt.
See piirab meie võimet allikaid hajutada.
Venemaaga on ka mõned projektid, kuid need on väikesed.
Ka meie eksporditurud on piiratud.
Kõik pole valmis ostma,
ja ameeriklased ei taha, et nende tehnoloogiat levitaksime.
Iisrael ja USA arendavad tehnoloogiat ka ühiselt.
Jah, aga me sõltume nende heakskiidust.
Paari päeva eest teatati,
et Iisraeli poole-miljardine Spike raketi tehing Indiasse tühistati,
kuna India tahab neid ise arendada.
See on karm turg, millel on ka strateegilisi mõjusid.
USA jälgib ka kasutatud relvade lõppkasutajaid.
Kui Iisrael tahab teenida käigust maha võetud relvadega,
peab ta selleks USA-lt loa saama.
Iraan on arendanud usinalt oma ballistilisi rakette.
See on tekitanud muret rahvusvahelises üldsuses,
kes on nõudnud nende valmiduste külmutamist.
Kuidas teie näete arenenud rakettide eksporti
Iraagi ja Süüria kaudu Liibanoni
ning ka houthidele, kes ühe sellise Riyadhi tulistasid?
Seegi oli Iraani päritolu rakett.
Millist ohtu see Lähis-Idale kujutab?
Iraani revolutsioon asetas suurt rõhku
sõjalisele infrastruktuurile.
Ta alustas kohe üheksa aastat kestnud sõda.
Ta on kasutanud oma sõjaliseks võimekuseks palju ressursse.
Ta esitleb uhkelt oma relvasüsteeme.
Neid kõiki pole testitud,
kuid Liibanoni, Jeemeni ja Süüria käepikendussõjad on kasulikud.
Seal saab testida ka strateegiaid ja koordineerimist.
Seoses tuumalepinguga sai tähtsaks seigaks
Iraani üha paranev valmidus arendada pikamaarakette,
mida ei hõlma tuumalepingu sanktsioonid.
Nüüd on neid rakette nähtud näiteks Jeemenis,
nagu luureaparaat ennustas.
Iraanil on need valmidused, ta ekspordib neid välismaale
ning suudab parandada nende täpsust ja efektiivsust.
Nende eksport Hezbollah'le on tõeline probleem.
Neid ei ekspordita, vaid veetakse salaja.
Neil on ekspordiembargo
ja paljud maad püüavad nende transporti takistada.
Küsiksin veel tuumalepingu ja sellega seotud faktorite kohta,
kuigi saade on kahjuks lõppemas.
Kas relvatööstus ja relvaturud õhutavad Lähis-Ida konflikte
ja kas neid on võimalik leevendada relvaturgudesse sekkumisega?
Rahvastel on alati omad huvid,
mida nad on valmis kaitsma, vahel ka agressiivsete vahenditega.
On kahetsusväärne,
et kaitse on Lähis-Ida majandustele nii suureks koormaks,
sest nad vajaksid hädasti arengut.
Osa kaitseeelarvest läheb palkadeks ja pensioniteks.
Oleks parem, kui Lähis-Ida poleks nii sõltuv oma relvaturgudest.
Kui vaid saaks muuta relvad rahu tööriistadeks!
Aitäh, dr Karmon, hr Oren ja dr Boms!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägite äsja Jeruusalemma Stuudiot.
TV7 Jeruusalemma tööd saab toetada helistades Eesti annetustelefonil
900 1777 (kõne hind 7 euri) või ekraanilolevate kanalite kaudu.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Jeruusalemma Stuudio valmib tänu annetustele.
Tõlge: Monika Jaaguri