Tervetuloa Jerusalem studioon!
2. lokakuuta -
Israel ja Iso-Britannia viettivät Balfourin julistuksen 100-vuotisjuhlaa.
Tuolloin Britannian ulkoministeri Arthur Balfour antoi -
lordi Rothschildille lausunnon, -
joka tuki kansallisen kotimaan perustamista juutalaisille Palestiinaan.
Tästä keskustelevat tohtori Eran Lerman -
Jerusalemin strategiainstituutista ja Shalemin akatemiasta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja Joni Ben Menachem Jerusalemin poliittisesta tutkimuskeskuksesta.
Herra Oren, tämä on Israelille juhlan aihe.
Siitä alkoi Israelin valtion perustamisprosessi.
Palestiinalaiset pitävät sitä kuitenkin katastrofina.
Mitä tuntemuksia Balfourin julistus tällä hetkellä herättää?
Historiassa on mielenkiintoinen yhteensattuma.
Balfourin julistus -
annettiin vuonna 1917, -
ja 30 vuotta myöhemmin, marraskuussa 1947, -
YK teki jakopäätöslauselman, jonka pohjalta Israel perustettiin.
20 vuoden kuluttua siitä, vuonna 1967, -
konfliktin rajat määritettiin ainakin toistaiseksi.
Se kaikki juontaa juurensa vuodesta 1917.
Israelin ensimmäinen pääministeri David Ben Gurion puhui jälkeenpäin -
"petollisista briteistä".
Julistuksen sisältö peittyy hämärien sanavalintojen taakse.
Se puhuu "myötätunnosta" ja "kaikkensa tekemisestä".
Se voi tarkoittaa vain hankeen tukemista, -
mutta jos se ei onnistu, se siitä.
Luenkin katsojille lordi Rothschildille lähetetyn kirjeen.
"Hänen majesteettinsa hallitus suhtautuu suopeasti -
kansalliskodin perustamiseen juutalaiselle kansalle Palestiinaan -
ja tekee kaikkensa sen toteuttamiseksi -
pitäen selvänä, ettei Palestiinan ei-juutalaisten yhteisöjen -
kansalais- ja uskonnollisia oikeuksia vaaranneta, -
eikä muiden maiden juutalaisten oikeuksia tai poliittista asemaa."
Yliopistotentissä tai poliisi- kuulusteluissa pitäisi määritellä, -
mitä "kansalliskoti" tai "kaikkensa tekeminen" tarkoittavat.
Miten vähemmistöjen oikeuksista huolehditaan?
Ne jätettiin tarkoituksella tulkinnanvaraisiksi.
Siitä oli hyötyä ensimmäisen maailmansodan kontekstissa.
Jatkan ajatusta hieman pidemmälle.
Balfourin julistus puhuu selvin sanoin juutalaisesta kansasta.
1800- ja 1900-luvun kielessä -
"kansa" tarkoitti kansakuntaa, -
ja kansakunnan ajatus liittyi lopulta -
itsemääräämisoikeuden ajatukseen.
Sitä paitsi, julistus puhui myös "kansalliskodista".
Se ei tokikaan ollut itsenäisyys- julistus tai lupaus valtiosta.
Sionistiliikekään ei kannattanut valtion ajatusta -
kuin vasta Biltmoren kokouksessa New Yorkissa vuonna 1942.
Olihan se kuitenkin merkittävä lausunto silloiselta supervallalta.
Se oli selvä tunnustus sionistiliikkeelle -
juutalaisten kansallisena liikkeenä.
Siinä erotettiin selvästi toisistaan juutalaisten kansalliset oikeudet -
ja muiden yksilölliset siviili- ja uskonnolliset oikeudet.
Niitä yhteisöjä ei kuvailtu "kansaksi", -
koska tuolloin ei ollut olemassa "palestiinalaiskansaa".
En kiistä sitä, etteikö sitä olisi nykyään, -
sillä se syntyi reaktiona sionistiprojektiin.
Brittipäättäjät eivät sellaista osanneet ajatella.
Balfourin julistus oli -
sionistiliikkeen ensimmäinen voitto.
Sionistiliikkeelle oli tärkeää -
saada sellainen tunnustus Britannialta.
Palestiinalaiset eivät pitäneet siitä alun alkaenkaan.
He sanovat sitä "kirotuksi" vielä nykyäänkin.
Se kertoo siitä, etteivät he hyväksy sionismia millään tavalla.
He vastustavat sitä nykyäänkin, -
vaikka he Oslon sopimuksessa -
muka hyväksyivät kahden valtion ratkaisun ja tunnustivat Israelin.
Se on ristiriitaista, -
koska Israelin valtiota ei ole ilman sionismia.
He pitävät sionismia rasismina.
He eivät siis ole oikeasti valmiita tunnustamaan -
Israelin valtion olemassaoloa.
Se on huolestuttavaa.
Konflikti on kestänyt sata vuotta, ja se voi jatkua toisetkin sata vuotta.
Palestiinalaisten asenne on huono merkki.
Toivottavasti niin ei käy.
Palestiinalaiset eivät pidä tätä myönteisenä hankkeena.
He kokevat, että Balfourin julistus on tuottanut heille -
suuria kärsimyksiä näiden sadan vuoden aikana.
Muutama kuukausi sitten -
PLO:n pääneuvottelija ja palestiinalaisjohtaja Saeb Erekat -
esitti virallisen pyynnön Britannian hallitukselle -
vaatien sitä hylkäämään ja tuomitsemaan Balfourin julistuksen.
Pääministeri Theresa May tyrmäsi ajatuksen ankarasti.
Mitä mieltä olette -
tästä brittihallituksen ja palestiinalaisjohdon yhteenotosta?
Katumuksen ilmaisut ovat nyt muodissa.
Seuraava askel on vahingonkorvaukset -
kauan sitten tehdystä pahanteosta.
Erekat menetteli kuitenkin väärin.
Tuolloiset vallat olivat imperiumeja, -
brittiläinen imperiumi -
sekä Ranskan, Venäjän, Saksan ja Itävalta-Unkarin imperiumi.
Niistä kaikki eivät selvinneet sodasta.
Brittien tavoite Lähi-idässä oli se, -
että paikallisväestöt nousisivat alueita hallitsevia osmaneja vastaan.
He lupasivat, joskus ristiriitaisestikin, -
auttaa paikallisjoukkoja sodan jälkeen -
vastineeksi avusta osmaneita vastaan.
Kuten Eran Lerman sanoi, palestiinalaisia ei silloin ollut.
Alue kuului Osmanien imperiumin Etelä-Syyrian alueeseen.
Transjordanian, Syyrian ja Palestiinan arabeilla ei ollut mitään eroa.
Syyriaan kuului silloin myös Libanon.
Balfourin kirjeessä Rothschildille mainitaan kolme ihmisryhmää, -
Palestiinaan tulevat juutalaiset, paikalliset yhteisöt -
ja ne juutalaiset, jotka jäävät asuinmaihinsa, -
ja joiden oikeuksia ei saisi loukata.
Brittien mielessä ei näyttänyt olevan -
koko juutalaisdiasporan muutto Palestiinaan.
Tohtori Lerman, kertoisitteko tarkemmin -
brittien lupauksista juutalaisille ja muille Lähi-idän yhteisöille?
Mukava nähdä taustalla kuvia Beerseban juhlasta.
Osallistuin itsekin siihen.
Sionistit vaikuttivat tuolloin tapahtumien kulkuun, -
koska kenraali Allenbyn kuuluisa ratsuväkihyökkäys Beersebaan -
pohjautui muun muassa sionistiaktivistien tiedustelutietoihin.
Sionistien antama apu vaikutti osaltaan brittien päätöksiin.
Britit palkitsivat hashemiittien kapinan osmaneja vastaan Hijazissa, -
nykyisessä läntisessä Saudi-Arabiassa.
Edesmennyt professorini Elie Kedourie tutki tätä syvällisesti.
On ilmiselvää, -
etteivät hashemiiteille Kairossa annetut lupaukset ole ristiriidassa -
myöhemmin sionisteille annettujen lupausten kanssa.
Hashemiitit tiesivät hyvin, -
että kaikki alueet Damaskoksen provinssista länteen -
jäisivät heidän alueensa ulkopuolelle.
Hashemiitit jopa allekirjoittivat sopimuksen -
Chaim Weizmanin kanssa vuonna 1919.
Siinä määritellään arabien ja juutalaisten kansallisprojektien rajat.
Hashemiitit hyväksyvät siinä juutalaisasutuksen Israelin maassa.
Petolliset britit kuitenkin todella antoivat ristiriitaisia lupauksia.
Se mitä he lupasivat ranskalaisille Sykes-Picot-sopimuksessa -
on ristiriidassa hashemiiteille annetun lupauksen kanssa.
Kun ranskalaiset vaativat osaansa, -
britit kunnioittivat heitä enemmän kuin arabeja.
Joka ranskalaiskylässä on muistomerkki -
vuosina 1914―1918 kaatuneille sotilaille.
Ranska on todellakin vaatinut osuuttaan sodan jälkeen.
Niinpä hashemiitit ajettiin ulos Damaskoksesta.
Tyhjiöön tuli Haj Amin Husseinin kaltaisia johtajia, -
jotka liittyivät sittemmin palestiinalaisagendaan.
Toisinkin olisi voinut käydä.
Silloin vaikutti kaksi erilaista brittiä, -
Arabian Lawrence ja Juudean Balfour.
Nyt on kiinnitettävä huomiota siihen, -
miten brutaalisti palestiinalaiset käyttäytyvät diplomaattisella kentällä.
Sen lisäksi, että he vaativat brittejä pyytämään anteeksi, -
he uhkaavat myös vetää britit kansainväliseen rikostuomioistuimeen.
He yrittävät kiristää brittihallitusta tunnustamaan palestiinalaisvaltion -
Balfourin julistuksen hyvittämiseksi.
Se on röyhkeää.
Balfourin julistus edusti tuolloista brittipolitiikkaa.
Palestiinalaiset kiristävät briteiltä -
konfliktin lopullista ratkaisua koskevia myönnytyksiä.
Saamme olla kiitollisia briteille siitä, -
etteivät he anna periksi palestiinalaisten vaatimuksille.
Abbasin käytös osoittaa, miten heikko hän on.
Diplomaattisten keinojen sijaan -
hän uhkailee ja haastaa riitaa.
Pääministeri Theresa May juhli julkisesti Balfourin julistusta.
Ulkoministeri Boris Johnson ei edes ottanut vaatimuksia käsittelyyn.
Britannia ei näytä vastaavan palestiinalaisten toiveisiin.
Palestiinalaisten vaatimus on tietysti törkeä.
He eivät ole niiden arabien legitiimejä perillisiä, -
jotka asuivat alueella sata vuotta sitten.
Israelkin on syyllistynyt samaan.
Se esiintyi Euroopan juutalaisten edustajana -
tuodessaan oikeuteen sotarikollisen, Adolf Eichmannin -
ja otti vastaan Saksan korvauksia sellaisten juutalaisten puolesta, -
jotka eivät asuneet Israelissa.
Palestiinalaiset kyllä häviävät, -
jos he vievät asian kansainväliseen tuomioistuimeen.
Tohtori Lerman, pääministeri Netanjahu sanoi, -
että palestiinalaisjohdon haluttomuus tunnustaa Balfourin julistus -
estää Israelin ja palestiinalaisten konfliktin elinkelpoisen ratkaisun.
Kyse ei ole vain Saeb Erekatista.
Itse Abbaskin toisti Guardianin artikkelissa satavuotispäivänä -
kaikki Balfourin julistusta koskevat valheet ja vääristykset.
Shalemin kollegani Martin Kramer on tutkinut -
Balfourin julistuksen kansainvälisistä tukijoita, -
joilta brittihallinto kysyi neuvoa.
Julistuksessa oli neljä osapuolta.
Britit toteuttivat sen, -
koska he olivat ottamassa Palestiinan haltuunsa.
Ranska, Italia ja Wilsonin USA tiesivät suunnitelmista -
ja kannattivat sitä.
Se huipentui Kansainliiton mandaattiin.
Sekin tuki selvin sanoin Balfourin julistuksen ehdotusta.
Palestiinalaisten toimenpiteet ovat silkkaa mielettömyyttä.
Kansainvälisellä tuomioistuimella ei ole tuomiovaltaa sellaiseen.
Se on vain oljenkorteen tarttumista.
May ei ole ainut, joka tyrmäsi ajatuksen.
Netanjahu vieraili Ranskassa aiemmin tänä vuonna.
Vasemmisto-keskustalainen Emmanuel Macron, -
johtaja, joka pelasti Euroopan ääriaineksilta, -
sanoi, että tällainen antisionismi on antisemitismiä, -
ja että palestiinalaisten tulisi miettiä uudelleen.
Presidentti Mahmud Abbas yrittää peitellä epäonnistumisiaan.
Hän ei ole 12 vuoden aikana saavuttanut mitään -
itsenäisen palestiinalaisvaltion hyväksi.
Hän tietää tulleensa tiensä päähän.
Eikö YK:n tarkkailijajäsenyys ole saavutus?
Se on vain paperilla, ei mitään konkreettista, jota he tarvitsisivat.
Siihen hän ei ole pystynyt.
Nyt hän syyttää siitä sadan vuoden takaista Balfourin julistusta.
Hänen olisi pitänyt neuvotella Israelin kanssa -
ja hankkia siten poliittisia saavutuksia, -
eikä syyttää historiaa, joka ei kiinnosta ketään.
Tavalliset palestiinalaiset eivät edes tiedä, mikä Balfourin julistus on.
He ovat vain kuulleet, että se on jokin "kirottu" julistus.
Abbasia pidetään epäonnistuneena.
Hänen olisi pitänyt ratkaista ongelma.
Loogisesti on hurjaa hypätä vuodesta 1917 nykyhetkeen.
On mukavaa unohtaa kaikki, mikä tapahtui sillä välin.
Britit eivät sitoutuneet siihen toden teolla.
Se oli myötätunnon osoitus.
Mandaattia hallitessaan britit pystyivät muokkaamaan kantaansa -
tarpeidensa mukaan.
Vuosina 1936―1939 oli arabikapina, joka epäonnistui.
Britit yrittivät rajoittaa juutalaisten muuttoa Palestiinaan -
1920-, 1930- ja 1940-luvuilla.
Lopulta britit luopuivat mandaatista, ja YK päätti jakaa maan.
Arabit vastustivat sitä ja hävisivät sodan.
Siitä keskustelujen tulisi lähteä.
Tohtori Lerman, näytätte olevan eri mieltä.
Palestiinalaiset jättävät huomiotta, -
että YK itse asiassa tarjosi heille valtiota, josta he kieltäytyivät.
He eivät myönnä, että heidän nykyinen kärsimyksensä johtuu -
heidän jakautumisestaan kahteen leiriin, -
jotka ovat nyt tehneet valesopimuksen.
Se, että he syyttävät siitä sadan vuoden takaista siirtomaapolitiikkaa, -
kuuluu heidän tapaansa välttää vastuuta.
Maailma tekee heille karhunpalveluksen -
kohdellessaan heitä kuin syyntakeettomia alaikäisiä.
Se on itse asiassa alennettujen vaatimusten rasismia.
Heitä pitäisi kohdella aikuisina, -
joiden olisi pitänyt hyväksyä realiteetit kauan sitten.
Jakosuunnitelma on tosiaan asian ydin, ei Balfourin julistus.
Balfourin julistus tunnusti -
juutalaisten oikeuden kansalliskotiin, -
mikä oli tietysti suuri voitto sionismille.
Palestiinan jako kahdeksi valtioksi olisi ollut ratkaisu, -
mutta palestiinalaiset kieltäytyivät siitä.
YK:n päätöslauselmakin puhuu "juutalaisvaltiosta".
Sen sanan he kieltävät vieläkin!
He eivät siis hyväksy minkäänlaista juutalaisten läsnäoloa täällä.
Ongelma on juuri se, että he haluavat kaiken itselleen.
Niin kauan, kun he jatkavat tätä linjaa, he eivät saa mitään.
Perinnön vaalimisessa ja menneiden aikojen kaihoamisessa -
ei ole mitään väärää.
Juutalaiset ovat tehneet sitä -
2000 vuotta.
Se ei kuitenkaan ole käytännössä toimiva keino edistää omaa asiaa.
Palestiinalaiset piiloutuvat menneisyyden taakse.
Pakolaisiksi katsotaan itse pakolaisten lastenlapsetkin, -
ja heidän lapsensa.
Tapahtumasta on melkein 70 vuotta.
Joni Ben Menachem ehdotti, -
että kokoontuisimme historiakatsaukseen -
jälleen sadan vuoden kuluttua.
Myönteisempi suunta olisi, -
että palestiinalaiset, israelilaiset, Lähi-idän muut arabit ja ulkovallat -
edistäisivät rauhaa tulevaisuudessa -
taaksepäin katsomisen sijaan.
Viime viikolla vietettiin Jitschak Rabinin muistopäivää.
22 vuotta sitten eräs israelilainen murhasi -
Israelin silloisen pääministerin Oslon sopimuksen takia.
Rabin piti Oslon sopimusta parhaana keinona ratkaista konflikti.
Nyt, näin monen vuoden kuluttua, -
Oslon sopimus on yhä palestiinalaishallinnon perusta.
Se on hädin tuskin toimintakykyinen, -
eikä noudata Oslon sopimuksessa saamaansa mandaattia.
Oslon sopimus epäonnistui siksi, -
että palestiinalaisjohto -
ei ole hyväksynyt realiteetteja.
On syytä uskoa, -
että pahinta, mitä Rabinin murhaaja Jigal Amir sai aikaan, -
oli se, että hän esti Rabinin oman tilinteon -
ja sen totuuden tunnustamisen, -
että vastassa oli Arafatin kaksinaamainen asenne -
terrorismia ja rauhanprosessia kohtaan.
Se tuli ilmi hänen puheessaan Johannesburgissa -
ja asenteessaan niitä terroristeja kohtaan, -
joista hänen piti keskustella Israelin turvallisuusviranomaisten kanssa.
Hän yritti vain miellyttää maailmaa.
Hän torjui kaiken, joilla terroristeja yritettiin kontrolloida, -
kunnes oli liian myöhäistä.
Vuonna 1996, Tel Avivin ja Jerusalemin pommi-iskujen jälkeen, -
joiden seurauksena Israelin työväenpuolueen hallitus kaatui, -
Arafat teki sen, mitä hänen olisi pitänyt tehdä heti vuonna 1994.
Oslon prosessi horjui alusta asti.
Asia olisi hoidettu tehokkaammin itse Rabinin johdolla.
Onko siis niin, -
että Balfourin julistuksen torjumisesta seuraa se, -
ettei Oslon sopimustakaan voida toteuttaa?
Ne eivät ole aivan sama asia.
Me kaikki kolme tunsimme Rabinin jossain määrin.
Eran on tiedusteluanalyytikko, ja Joni ja minä olemme toimittajia.
Hän oli hyvin skeptinen, -
eikä koskaan uskonut Arafatin vilpittömyyteen.
Jos hän olisi nähnyt, miten Arafat käyttäytyi hänen murhansa jälkeen, -
hän ei olisi jatkanut Oslon sopimuksen B-vaiheeseen.
Jos kumppani olisi ollut Abbas Arafatin sijaan, -
asiat olisivat ehkä menneet paremmin.
Abbas on mielestäni Arafatiakin vaarallisempi.
Hän on ovelampi.
Arafat oli impulsiivinen ja ilmaisi heti mielipiteensä.
Abbas on hienovaraisempi. Tunnen molemmat henkilökohtaisesti.
Kuva rauhaa tavoittelevasta papparaisesta on väärä.
Sama prosessi jatkuu yhä.
Jos Rabin olisi elossa, -
hän olisi ehkä peruuttanut Oslon sopimuksen.
Se oli viiden vuoden sopimus.
Valitettavasti aika lopuillaan. Loppukommenttinne?
Arafatin kaksinaamaisuus hänen käydessään rauhanneuvotteluja -
rohkaissen samalla terroristeja -
on samaa peliä, mitä Hamas pelaa nyt sovintoneuvotteluissa.
Se tähtää poliittiseen aloitteeseen pitäen silti kiinni aseistaan -
voidakseen painostaa Israelia terrori-iskuilla.
Olemme oppineet paljon konfliktien hallinnasta.
Sillä harmaalla alueella Abbas on Arafatia parempi kumppani, -
koska hän ymmärtää järjestäytyneen väkivallan turhuuden.
Israelilaiset eivät tarvitse uutta Balfouria vaan uuden Ben Gurionin.
Kiitos, tohtori Lerman, herra Oren ja herra Ben Menachem!
Kiitos katsojillekin, näkemiin tiistaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta