Tervetuloa Jerusalem studioon!
YK:n Syyria-lähettiläs -
Staffan de Mistura -
kehotti oppositiota hyväksymään presidentti Assadin voiton -
ja palaamaan heti neuvottelupöytään -
välttääkseen karvaan kohtalon.
Syyrian tilanteesta keskustelevat tohtori Nir Boms -
Tel Avivin yliopiston Moshe Dajan -tutkimuskeskuksesta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja tohtori Efraim Kam -
Kansallisen turvallisuuden tutkimuskeskuksesta.
Herra Oren, mikä on tämänhetkinen tilanne?
Puhuitte "Syyrian oppositiosta", -
mutta oppositioita on useita.
Niitä voisi sanoa Assadin vastaiseksi liittoumaksi.
Sillä ei ole yhteistä agendaa eikä kaikkien hyväksymää johtajaa.
He ovat menettäneet mahdollisuutensa.
Heitä ei ole vielä voitettu, mutta loppu häämöttää.
Heillä oli paremmat mahdollisuudet pari vuotta sitten, -
ennen Venäjän väliintuloa.
Nyt näyttää siltä, -
että Bashar Assad jatkaa niin kauan kun Putin tahtoo.
Oppositiolle jää vallanjaossa vain pikku murusia.
Olemme täälläkin keskustelleet opposition eri osasista, -
ja Isisistä, jonka vastainen sota on päättymässä ainakin fyysisellä tasolla.
Olemme puhuneet islamisteista -
ja maltillisesta oppositiosta.
Kaikki nämä oppositioleirit ovat päätyneet häviäjän puolelle.
Opposition linnakkeet ovat käyneet vähiin.
Sillä ei ole johtajaa eikä yhtenäisyyttä.
Sillä ei ole mitään tuotavaa neuvottelupöytään.
De Mistura viestii hakevansa poliittista ratkaisua Syyriaan -
ja kutsuu oppositiota mukaan.
Opposition on hyväksyttävä, että edessä on uusi poliittinen vaihe.
Suurimmat toimijat, Venäjä ja USA, haluavat sitä.
Amir Oren kertoi syitä sille, miksi oppositio on tappiolla.
Yksi niistä on opposition hajanaisuus.
Heillä ei ole yhteistä tavoitetta, -
taktiikkaa eikä strategiaa.
Toinen syy opposition tappioon on Venäjän ja Iranin mukanaolo.
Venäläiset ja iranilaiset tappavat siviilejä häikäilemättä.
Heidän tavoitteensa on Syyrian opposition heikentäminen, -
ja siinä he ovat onnistuneet.
Kolmas syy on Yhdysvaltojen välinpitämättömyys Syyriasta.
Amerikkalaisia kiinnostaa vain Isisin tuhoaminen.
Siksi he eivät juurikaan auta oppositiota, paitsi kurdeja.
Joka tapauksessa -
oppositiolta puuttuu suurvaltatuki.
Herra Oren, -
kuten sanottu, oppositio on hajanainen.
Maltillista oppositiota pidettiin Syyrian varsinaisena oppositiona, -
mutta he ovat menettäneet mahdollisuutensa -
Syyrian tulevaan kokoonpanoon.
Oppositiossa on kolme suurta osapuolta.
Yksi niistä on Isis, joka on menettää alueita jatkuvasti.
Toinen on SDF eli Syyrian demokraattiset joukot, -
joita USA:n liittouma tukee taistelussa Isisiä vastaan.
Tavoitteena on tuhota Isis niin täydellisesti, -
ettei se enää nostaisi päätään.
Kolmas on Turkin tukema oppositio pohjoisrintamalla.
Näiden lisäksi on tietysti pieniä aseryhmiä, -
kuten Jabhat Fatah al-Sham, -
joka oli ennen al-Qaidaan sidoksissa oleva Jabhat al-Nusra, -
mutta senkin joukot ovat huvenneet lähes olemattomiin.
Sen kaksi linnaketta, Idlib ja Deir ez-Zor, ovat vielä pystyssä, -
mutta niiden loppu on lähellä.
Voiko Assad nyt julistautua osittaiseksi voittajaksi?
Hänhän ei ole julistanut täydellistä voittoa.
Vai onko Isisin tuhouduttua edessä vain uusi vaihe, -
jossa Assadin hallinto jatkaa taistelua kurdeja vastaan?
Kurdithan ovat SDF:n merkittävin voima.
Assad voi julistautua voittajaksi jo siksi, että hän on selvinnyt hengissä.
Pian Syyrian sodan syttymisen jälkeen -
Israelin silloinen puolustusministeri Ehud Barak sanoi, -
että Assadin päivät ovat luetut.
Se on totta, mutta päiviä olikin tuhansia, -
eivätkä ne ole vieläkään päättyneet.
Sekin on jo voitto, ettei häntä ole tapettu eikä ajettu maanpakoon.
Lisäksi hän hallitsee useita Syyrian alueita, -
muitakin kuin alawiittista tukialuettaan.
Mainitsitte oppositioon kuuluvia ryhmiä, -
mutta Isisiä ei ehkä pitäisi lukea niihin, -
koska se ei ole alkuperältään syyrialainen.
Se tuli Irakista ja muodosti yhteyksiä paikallisiin joukkoihin.
Vuodesta 1949 lähtien -
Syyriassa on ollut eniten vallankaappauksia arabimaailmassa.
Husni al-Za'im, Adib Shishakli, Amin al-Hafiz, Nureddin al-Atassi...
Sitten Hafez al-Assad tuli valtaan vuonna 1970.
Assadin suku on hallinnut Syyriaa 47 vuotta.
Se on todellakin voitto.
Tohtori Boms osaa kertoa paremmin Syyrian paikallisista olosuhteista, -
mutta paikallisryhmät puolustavat kyliään ja kaupunkejaan.
He eivät välttämättä siirry muualle muiden oppositioryhmien avuksi.
Nämä paikalliset olosuhteet vaikuttavat siihen, -
mitä tapahtuu tulitauon tultua voimaan -
myös niissä osissa maata, joissa sitä ei vielä ole.
Damaskoksesta tulevat uutiset kertovat tilanteesta lisää.
Deir ez-Zoriin menevä tie 20 on avattu -
Isisin vastaisen rintaman edistymisen vuoksi.
Kuneitran tie avattiin sitä ennen.
600 000 kodeistaan lähtenyttä on palannut.
Aleppossa ja muissa kaupungeissa on suuria rakennustyömaita.
Sähköt ovat palaamassa.
Damaskokseen tulee uusi sähköverkko ja lääkärikeskus.
Ne rakennetaan yhteistyössä iranilaisten kanssa.
Damaskoksen ja Syyrian uutisvirta kertoo jälleenrakentamisesta -
ja sodanjälkeisen vaiheen alkamisesta.
Kapinallisten alueet vähenevät, mutta sota ei ole vielä ohi.
MOC, amerikkalaisten johtama operaatiokeskus Jordaniassa, -
aseisti juuri raskaasti etelän aseryhmiä -
tuhotakseen Isisin viimeisiä linnakkeita -
Jordanian ja Israelin rajan lähellä.
Myös toisella ylikulkualueella, -
Irakia ja Syyriaa yhdistävällä tiellä, -
SDF jatkaa taistelua amerikkalaisten aseistamana.
Näitä oppositioryhmiä aseistetaan ja tuetaan yhä.
Se vaikuttaa Syyrian sodanjälkeiseen tilanteeseen.
Yhdistyykö Syyria Assadin alle, -
vai kehitetäänkö tulitaukovyöhykkeitä -
ja jonkinlaisia itsehallintoalueita -
jäljelle jääneiden ryhmien hallittaviksi?
Vaikka Syyrian oppositio on häviämässä, -
ja siihen menee vielä aikaa, -
Syyria ei ole enää sama kuin kuusi vuotta sitten.
Assadin hallinto on heikko ja toisista riippuvainen.
Se voi joutua eristyneeksi kansainvälisestä yhteisöstä.
Länsimaat saattavat vältellä kanssakäymistä sen kanssa.
Sille voi tulla talousongelmia.
Syyrian jälleenrakentamisesta tulee vaikeaa -
yhteiskunnallisesti, taloudellisesti ja poliittisesti.
Herra Oren, -
kuten tohtori Kam kertoi, -
Syyrian presidentti Assad on riippuvainen Iranista ja Venäjästä.
Onko niiden välillä jonkinlainen työnjako?
Vastaako Iran enemmän siitä, mitä kentällä tapahtuu, -
ja tukeeko Venäjä Syyriaa kansainvälisellä areenalla -
tarjoten sille kehitysmahdollisuuksia?
Sekä venäläiset että iranilaiset osaavat lukea englantia ja historiaa.
He tuntevat lordi Palmerstonin sanat: -
"Ei ole olemassa pysyviä liittoja, vain pysyviä intressejä."
Venäjän intressit ovat luonteeltaan historiallisia, -
ja ristiriidassa Iranin intressien kanssa.
Venäjä on tukenut Syyriaa 1950-luvulta saakka.
Se rajoittui Neuvostoliittoon, -
ja se on vieläkin Venäjälle tärkeä Välimeren tukikohtien vuoksi.
Venäjä ei anna Iranin häiritä suunnitelmiaan.
Venäjä on siellä niin kauan kun tahtoo.
Iranilla on toisenlaiset suunnitelmat.
Se aikoo edetä Iranista Irakiin, Syyriaan ja Libanoniin, -
tai Jordaniaan ja Israeliin, -
kun taas Venäjä ajattelee maailmanpolitiikkaansa, -
jonka pohjalta sen Syyria-politiikka muodostuu.
Kun Assadin valta on varmistettu, Venäjä ja Iran ovat törmäyskurssilla.
Tästä päästään takaisin Staffan de Misturan järjestelyihin.
Venäjäkään ei työskentele tyhjiössä.
Viimeisimpien mielipidekyselyjen mukaan -
noin 50 % venäläisistä ei pidä Venäjän väliintulosta Syyriaan.
Sitä saattaa siis vastustaa yli puolet venäläisistä.
Ehkä Putin ymmärtää, että jatkuva konflikti ei ole hyväksi kenellekään.
Sitä mieltä ovat amerikkalaiset ja Staffan de Misturakin.
Venäjäkin pyrkii siis lopettamaan konfliktin.
Venäjän intressit ovat suuremmat kuin Bashar al-Assad.
Monenlaisia suunnitelmia on tehty, -
esimerkiksi varapresidentti Farouk Al-Sharaan väliaikaishallinnosta -
opposition saamiseksi mukaan.
Kuin Bouteflika Algeriassa, -
ulkoministeri, josta tuli käytännössä maan hallitsija.
Tärkeä kysymys on, uskovatko eri osapuolet nyt siihen, -
että sota on nyt saatava loppumaan.
Se onnistuu vain -
luomalla jonkinlainen poliittisten etujen tasapaino.
Jos se on ensisijainen tavoite, -
se selittää kehotukset palata neuvottelupöytään.
Tohtori Kam, miten Yhdysvallat osallistuu tähän?
Mainitsitte, ettei Syyria kiinnosta sitä, -
mutta se haluaa ylläpitää Lähi-idän vakautta -
suojellakseen Israelia, Jordaniaa ja muita liittolaisiaan.
Obaman hallinto halusi Assadin pois vallasta.
Trumpin hallinnolla on toisenlainen näkemys.
Isisin tuhoaminen on heille tärkeintä, -
eivätkä he välitä siitä, pysyykö Assad vallassa vai ei.
Assadin syrjäyttäminen olisi kyllä hienoa, -
mutta eivät he taistele sen takia.
Jos USA pääsee sopimukseen Venäjän, Iranin ja Turkin kanssa, -
se on valmis hyväksymään Assadin.
Vaihtoehtoa ei näytä nyt olevan.
Ehtona on vain Isisin tuhoaminen.
Herra Oren, mikä osa Euroopan unionilla on tässä kaikessa?
Eurooppaan vyöryy yli miljoona pakolaista.
Useimmat heistä tulevat laittomasti.
Syyrian tulevaisuus ratkaisee sen, -
voivatko syyrialaiset palata sodan runtelemaan maahansa.
Se on eurooppalaisille lupaavin keino -
maahanmuutto-ongelman käsittelemiseksi, -
koska Eurooppa on luopunut siitä toivosta, -
että voisi huolehtia heistä Euroopassa.
Eurooppalaiset ajavat rauhaa Syyriaan, koska he olettavat, -
että suurin osa palaisi kotiinsa perheidensä luo.
Ne, jotka etsivät parempaa elämää ja työtä, eivät tietenkään palaa.
Syyrian vakaus on siis Euroopan yhteinen etu.
Syyrialla on kuusi naapurimaata, -
Turkki, Libanon, Jordania, Israel ja Irak.
Syyria hyökkäsi aikoinaan Libanoniin ja Jordaniaan.
Se soti Israelia vastaan, ja sillä oli huonot välit Irakin kanssa.
Syyrialla ei ehkä ole ulkopolitiikkaa toistaiseksi.
Se kääntyy sisäänpäin, jälleenrakentaa itseään -
ja ottaa takaisin pakolaisia.
Takanamme olevissa kuvissa näkyy busseja, -
jotka tuovat ihmisiä sekä Syyriasta että sen ulkopuolelta.
Poliittinen ratkaisu on ainoa keino pakolaisten palauttamiseksi kotiin.
Siihen konfliktin lopettamisella nimenomaan pyritään.
Syyriassa onkin tehty "sovintosopimuksia", -
joilla osa kapinallisista on saatu lähtemään saarretuista kaupungeista.
Se on auttanut tilanteen rauhoittamisessa.
Yleispätevä sodanjälkeisen Syyrian malli -
laajentaisi rauhanomaisia alueita.
Eurooppa on jo luopunut Assadin vastaisista puheistaan -
ja saattaa ottaa osaa Syyrian vakauttamisprosessiin.
Pakolaiset on palautettava ja jälleenrakennus aloitettava.
Mainitsisin Iranin roolista Syyriassa.
Jos oppositio tosiaan häviää, Iran jää Syyriaan pitkäksi aikaa.
Se voi käyttää omia joukkojaan, vallankumouskaartia tai armeijaansa, -
mutta suurin osa on ehkä Iranin sinne tuomia šiia-aseryhmiä.
Syyria voi toimia Iranin tukikohtana -
sodan avaamiseksi uudelleen Israelia vastaan.
Se hyödyntää siis Etelä-Libanonin lisäksi myös Golanin kukkuloita.
Tilanne on ristiriitainen, -
koska kun malli otetaan käyttöön, -
tarvitaan vahva keskushallinto -
sen toimeenpanemiseksi.
Se ei voi miellyttää kaikkia, joten vastarintaa jää.
Assadin on nujerrettava se, -
mutta sisällissota alkoi alun alkaenkin häntä vastaan.
Tästä voi siis alkaa pitkäaikainen epävakauden kierre.
Eräs tärkeä asia "šiia-puolikuusta".
Ennen sotaa alawiitteja oli noin 12 prosenttia -
24 miljoonasta syyrialaisesta.
Maasta lähti 7 miljoonaa pakolaista.
Heistä valtaosa on sunneja.
Heidän tilalleen on tullut noin 100 000 šiiataistelijaa.
Osa heistä tulee perheidensä kanssa.
Alawiittien osuus väestöstä on lähes kaksinkertaistunut.
Olettaen, etteivät kaikki pakolaiset palaa, -
Syyria on väestöllisesti muuttunut.
Vaikka emme edes arvioisi taistelijoiden määrää niin suureksi, -
he ovat merkittävä puolisotilaallinen väestönosa, -
joka on uskollinen yhdelle osapuolelle.
Se on lähes Afganistanin armeijan kokoinen.
Sunnit ovat Syyrian enemmistö, -
joka on kärsinyt tästä väkivallasta kuusi vuotta.
Kuolonuhreja on satoja tuhansia, -
ja miljoonia pakolaisia on lähtenyt kodeistaan ja koko Syyriasta.
Sunnien ja alawiittien vihamielisyys jatkuu pitkään.
Se epävakauttaa Syyriaa jatkossakin.
Strategisista syistä, joista USA on tietoinen, -
pakolaiset eivät voi jäädä Jordaniaan.
Vuosien 1948 ja 1967 jälkeen Lähi-idässä on nähty, -
miten palestiinalaiset, -
lähtivät he sitten ajettuna tai omasta tahdostaan, -
muuttivat niiden maiden väestöllisen ja poliittisen ilmaston, -
joihin he asettuivat, vaikkakin "väliaikaisesti".
Ensin niin kävi Jordanialle, sitten Libanonille.
USA ei anna miljoonan pakolaisen jäädä Jordaniaan.
Se on huolissaan Jordanian hallinnon säilymisestä.
USA voi olla siitä huolissaan, -
mutta ei pakolaisia silti niin vain tuoda kotiin.
Osa pakolaisista on mennyt Turkkiin ja sieltä Eurooppaan, -
ja niitä pakolaisia on vaikea saada kotiin, -
ellei heitä odota siellä paremmat mahdollisuudet.
Jordaniasta ja Libanonista pakolaisia voidaan tietysti yrittää palauttaa, -
mutta monet heistä eivät halua palata, jos heillä edes on kotia, minne palata.
Jos historia jotain opettaa, niin sen, että he saattavat hyvinkin jäädä.
Libanonissa lähes joka neljäs on nyt syyrialainen, -
ja Jordaniassa joka viides.
Sota on muuttanut väestöjakauman muuallakin kuin Syyriassa.
Tästä on sekä hyötyä että haittaa Israelille.
Israelille on tärkeää, että Syyriassa on vahva hallinto.
Molemmat Assadit pitivät Golanin rajan rauhallisena.
Se saattaa jatkua tulevaisuudessakin tilanteen vakauduttua.
Se on Israelille parempi kuin fanaattiset islamistijärjestöt.
Mutta jos Golanilla avataan uusi rintama Israelia vastaan, -
se on uusi uhka Israelille.
Siksi Israelille tulee sisäisiä paineita -
lähteä sotaan Irania vastaan, -
koska Iran on kaikkien takana, -
niin Libanonin Hizbollahin, Gazan Hamasin kuin Damaskoksenkin.
Israelille tulee lähes sietämätön paine saada Iran pois kuvioista -
ja panna peli uusiksi palestiinalaisten, Libanonin ja Syyrian kanssa.
Miten todennäköistä on, että Israel lähtee sotaan Irania vastaan, -
kun tilanteesta tulee niin vakava?
Israel on jo tietynlaisessa sodassa Irania vastaan Syyriassa.
Israel on tappanut iranilaiskenraaleja rajan lähellä, -
ja muitakin iranilaisia Syyriassa.
Mainitsimme juuri 100 000 iranilaismielistä taistelijaa, -
ja Hizbollahkin kuuluu samaan pakettiin.
Israel on jo sodassa.
Eri asia on, pitääkö Israelin lähteä Iraniin asti.
Viime päivinä on raportoitu -
Israelin ilmavoimien toiminnan lisääntymisestä -
iranilaiskohteita vastaan.
Ohjelma on lopuillaan. Loppukommenttinne, olkaa hyvä!
En usko Israelin ja Iranin sotaan.
Rajalliset operaatiot ovat mahdollisia, -
mutta on muistettava, että maiden välimatka on tuhat kilometriä.
Tämä on lopun alkua, mutta ei viimeinen luku.
Israel ei pysty vaikuttamaan Syyrian lopputulokseen.
Kiitos, tohtori Boms, herra Oren ja tohtori Kam!
Kiitos myös katsojille, näkemiin perjantaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta