Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
ÜRO Süüria erivolinik
Staffan de Mistura
õhutas opositsiooni aktsepteerima,
et sõda president Assadi vastu pole võidetud
ja naasma kõnelustelauda, et vältida kurja saatust.
Süüria olukorrast vestlevad dr Nir Boms,
Tel Avivi Ülikooli Moshe Dayani Uurimiskeskusest,
TV7 analüütik Amir Oren
ja dr Efraim Kam,
Riikliku Julgeoleku Uurimiskeskusest.
Hr Oren, milline on hetkeseis?
Mainisite Süüria opositsiooni,
kuid opositsioone on mitmeid.
Neid võiks nimetada Assadi-vastaseks koalitsiooniks.
Sel pole ühtset plaani ega kõigi poolt heakskiidetud juhti.
Nad on kaotanud oma võimaluse.
Neid pole veel võidetud, kuid lõpp terendab.
Neil olid paremad võimalused paari aasta eest,
enne Venemaa sekkumist.
Nüüd tundub,
et Bashar Assad jätkab seni, kuni Putin tahab.
Opositsioonile jääb võimu jagamisel vaid puru.
Oleme siingi arutanud opositsiooni eri sektorite teemal
ja ISISt, kelle vastane sõda on vähemalt füüsiliselt lõppemas.
Oleme rääkinud islamistidest
ja mõõdukast opositsioonist.
Kõik need opositsioonileerid on kaotaja poolele sattunud.
Opositsiooni kantse on vähe alles jäänud.
Sel pole juhti ega ühtsust.
Sel pole midagi kõnelustelauda tuua.
De Mistura sõnumiks oli otsida Süüriale poliitilist lahendust
ja ta kutsus opositsiooni kaasa.
Opositsioon peab aktsepteerima, et ees ootab uus poliitiline etapp.
Suurimad tegijad Venemaa ja USA tahavad seda.
Amir Oren mainis põhjuseid, miks opositsioon kaotab.
Üks neist on opositsiooni killustatus.
Neil pole ühiseid eesmärke,
taktikat ega strateegiat.
Teine põhjus opositsiooni kaotusele on Venemaa ja Iraani osalus.
Venelased ja iraanlased tapavad tsiviilelanikke silmagi pilgutamata.
Nende eesmärgiks on Süüria opositsiooni nõrgendamine,
ja see on neil korda läinud.
Kolmas põhjus on USA ükskõiksus Süüria suhtes.
Ameeriklasi huvitab üksnes ISISe hävitamine.
Seepärast ei aita nad pea üldse opositsiooni, vaid ainult kurde.
Igal juhul,
opositsioonil puudub suurvõimust toetaja.
Hr Oren,
nagu öeldud, on opositsioon killustunud.
Mõõdukat opositsiooni peeti Süüria tegelikuks opositsiooniks,
kuid nad on kaotanud oma võimaluse
Süüria tulevas ülesehitamises.
Opositsioonis on kolm suurt poolt.
Üks neist on ISIS, kes kaotab pidevalt territooriume.
Teine on SDF ehk Süüria demokraatlikud väed,
keda toetab USA koalitsioon võitluses ISISe vastu.
Eesmärgiks on hävitada ISIS nii põhjalikult,
et see enam pead ei tõstaks.
Kolmas on Türgi toetatud opositsioon põhjarindel.
Lisaks neile on muidugi väikeseid relvastatud rühmitusi,
nagu Jabhat Fatah al-Sham,
kes oli varem al-Qaeda sidemtetega Jabhat al-Nusra,
kuid sellegi väed on kahanenud pea olematuks.
Selle kaks kantsi Idlib ja Deir ez-Zor, on veel püsti,
kuid nende lõpp on lähedal.
Kas Assad võib end nüüd osaliselt võitjaks kuulutada?
Ta pole ju täielikku võitu välja kuulutanud.
Või ootab ISISe hävitamise järel ees vaid uus etapp,
kus Assadi režiim jätkab võitlust kurdide vastu?
Kurdid on ju SDF-i olulisim jõud.
Assad võib kuulutada end võitjaks juba seetõttu, et on elus.
Peagi pärast Süüria sõja algust
ütles Iisraeli tollane kaitseminister Ehud Barak,
et Assadi päevad on loetud.
See on tõsi, kuid neid päevi oligi tuhandeid,
ja need pole veel lõppenud.
Seegi on juba võit, et teda pole tapetud või maapakku aetud.
Lisaks kontrollib ta mitmeid Süüria alasid,
lisaks oma alaviitidest toetajate territooriumile.
Mainisite opositsiooni kuuluvaid gruppe,
kuid ISISt ei tohiks sinna ehk arvata,
kuna see pole Süüria päritolu.
See tuli Iraagist ja sõlmis sidemeid kohalike vägedega.
Alates 1949. a
on Süürias olnud enim võimupöördeid araabiamaailmas.
Husni al-Za'im, Adib Shishakli, Amin al-Hafiz, Nureddin al-Atassi ...
Siis tuli 1970. a võimule Hafez al-Assad.
Assadi dünastia on valitsenud Süüriat 47 aastat.
See on tõesti võit.
Dr Boms oskab paremini Süüria kohalikest oludest rääkida,
kuid kohalikud rühmitused kaitsevad oma külasid ja linnu.
Nad ei lähe tingimata mujale teistele opositsioonirühmitustele appi.
Need kohalikud tingimused mõjutavad seda,
mis saab, kui relvarahu jõustub
ka neis maakondades, kus seda veel pole.
Damaskusest saabuvad uudised annavad lisainfot.
Deir ez-Zori kulgev maantee nr 20 on avatud
tänu ISISe vastase rinde edusammudele.
Enne seda avati Kuneitra tee.
600 000 kodudest lahkunut on naasnud.
Aleppos ja teistes linnades on suuri ehituskrunte.
Elekter on taastumas.
Damaskusesse tuleb uus elektrivõrk ja meditsiinikeskus.
Need ehitatakse koostöös iraanlastega.
Damaskuse ja Süüria uudised räägivad ülesehitamisest
ja sõjajärgse etapi algamisest.
Mässuliste alad kahanevad, kuid sõda pole veel läbi.
MOC, ameeriklaste juhitud operatsioonikeskus Jordaanias,
relvastas äsja põhjalikult lõunapoolseid relvarühmitusi,
et hävitada ISISe viimased kantsid
Jordaania ja Iisraeli piiri lähedal.
Ka teisel transiiditeel,
Iraaki ja Süüriat ühendaval teel,
jätkab SDF võitlust ameeriklaste poolt relvastatuna.
Neid opositsioonirühmitusi relvastatakse ja toetatakse endiselt.
See mõjutab Süüria sõjajärgset olukorda.
Kas Süüria ühineb Assadi alla,
või arendatakse relvarahutsoone
ja mingisuguseid iseseisvusalu
allesjäänud rühmituste hallata?
Kuigi Süüria opositsioon on kaotamas
ja see võtab veel aega,
pole Süüria enam sama mis kuue aasta eest.
Assadi valitsus on nõrk ja teistest sõltuv.
See võib rahvusvahelisel areenil isolatsiooni sattuda.
Lääneriigid võivad vältida temaga suhtlemist.
Tal võib tekkida majandusprobleeme.
Süüria ülesehitamine tuleb raske
ühiskondlikult, majanduslikult ja poliitiliselt.
Hr Oren,
nagu dr Kam rääkis,
sõltub Süüria president Assad Iraanist ja Venemaast.
Kas nende vahel on mingi tööjaotus?
Kas Iraan vastutab rohkem selle eest, mis toimub sõjatandril
ja Venemaa toetab Süüriat rahvusvahelisel areenil
pakkudes talle arenguvõimalusi?
Nii venelased kui iraanlased oskavad lugeda inglise keeles ja ajalugu.
Nad tunnevad lord Palmerstoni sõnu:
"Ei eksisteeri alalisi liite, on vaid alalised huvid."
Venemaa huvid on loomult ajaloolised
ja vastuolus Iraani huvidega.
Venemaa on toetanud Süüriat alates 1950. aastaist.
Süürial oli piir NSVL-iga
ja see on Venemaale endiselt oluline Vahemere baaside tõttu.
Venemaa ei lase Iraanil oma plaane häirida.
Venemaa on seal nii kaua kui tahab.
Iraanil on teised plaanid.
Ta tahab liikuda Iraanist Iraaki, Süüriasse ja Liibanoni
või Jordaaniasse ja Iisraeli,
kui Venemaa mõtleb oma maailmapoliitikale,
mille põhjal areneb tema Süüria-poliitika.
Kui Assadi võim on tagatud, on Venemaa ja Iraan kokkupõrkekursil
Siit jõuame tagasi Staffan de Mistura korralduste juurde.
Ka Venemaa ei tööta vaakumis.
Viimaste arvamusküsitluste järgi
ei meeldi umbes pooltele venelastele Venemaa sekkumine Süürias.
Sellele võivad vastu olla rohkem kui pooled venelased.
Ehk Putin mõistab, et jätkuv konflikt ei tule kellelegi kasuks.
Sama arvavad ka ameeriklased ja Staffan de Mistura.
Venemaa püüab seega konflikti lõpetada.
Venemaa huvid on suuremad kui Bashar al-Assad.
On tehtud mitmesuguseid plaane,
näiteks asepresident Farouk Al-Sharaa vahevalitsusest,
et kaasata opositsiooni.
Nagu Bouteflika Alžeerias,
välisminister, kellest sai praktikas maa valitseja.
Tähtis küsimus on, kas pooled usuvad nüüd,
et sõda tuleb lõpetada.
See õnnestub vaid
mingi poliitiliste huvide tasakaalu loomisega.
Kui see on esmane eesmärk,
selgitab see õhutusi kõnelustelauda naasmiseks.
Dr Kam, kuidas USA selles osaleb?
Mainisite, et Süüria USAd ei huvita,
aga ta tahab säilitada Lähis-Ida stabiilsust,
et kaitsta Iisraeli, Jordaaniat ja teisi liitlasi.
Obama valitsus tahtis Assadit võimult eemaldada.
Trumpi valitsusel on teistsugune nägemus.
ISISe hävitamine on neile tähtsaim,
ja neid ei huvita, kas Assad jääb võimule või mitte.
Assadi kõrvaldamine oleks tore,
kuid nad ei võitle selle pärast.
Kui USA jõuab Venemaa, Iraani ja Türgiga kokkuleppele,
on ta valmis Assadi aktsepteerima.
Hetkel ei paista alternatiivi olevat.
Tingimuseks on vaid ISISe hävitamine.
Hr Oren, mis osa EL-il selles kõiges on?
Euroopasse voolab üle miljoni põgeniku.
Enamik neist illegaalselt.
Süüria tulevik otsustab,
kas süürlased saavad naasta oma sõjast räsitud maale.
See on eurooplastele paljutõotavaim kanal
immigratsiooniprobleemiga tegelemiseks,
kuna Euroopa on loobunud lootmast,
et suudab nende eest Euroopas hoolitseda.
Eurooplased tahavad Süüriasse rahu, kuna oletavad,
et enamik naaseks kodudesse oma perede juurde.
Need, kes otsivad paremat elu ja tööd, muidugi ei naase.
Süüria stabiilsus on seega Euroopa ühine huvi.
Süürial on kuus naabermaad,
Türgi, Liibanon, Jordaania, Iisrael ja Iraak.
Süüria ründas kunagi Liibanoni ja Jordaaniat.
Ta sõdis Iisraeli vastu ja tal olid halvad suhted Iraagiga.
Süürial ehk pole veel välispoliitikat.
Ta vaatab sissepoole, ehitab end uuesti üles
ja võtab tagasi oma põgenikud.
Meie taga olevail piltidel näeb busse,
mis toovad inimesi nii Süüriast kui väljastpoolt.
Poliitiline lahendus on ainus viis põgenike kojunaasmiseks.
Seda konflikti lõpetamisega taotletaksegi.
Süürias on tehtud "leppimiskokkuleppeid",
millega osa mässulistest on lahkunud piiramisrõngas linnadest.
See on aidanud olukorda leevendada.
Kõikehõlmav sõjajärgse Süüria mudel
laiendaks rahumeelseid territooriume.
Euroopa on juba loobunud oma Assadi vastastest juttudest
ja võib osaleda Süüria stabiliseerimisprotsessis.
Põgenikud tuleb tagasi saata ja alustada ülesehitustööd.
Mainisin Iraani rolli Süürias.
Kui opositsioon tõesti kaotab, jääb Iraan Süüriasse pikaks ajaks.
Ta võib kasutada oma vägesid, revolutsioonikaarti või armeed,
kuid enamik on ehk Iraani poolt sinna toodud šiiitlikud rühmitused.
Süüria võib saada Iraani baasiks
sõja taasalustamiseks Iisraeli vastu.
Lõuna-Liibanoni kõrval kasutab ta ära ka Golani kõrgustikke.
Olukord on seega vastuoluline,
sest kui see mudel käiku lastakse,
on vaja tugevat keskvalitsust
selle rakendamiseks.
See ei saa meeldida kõigile, kelle vastuseis jääb.
Assad peab selle maha suruma,
kuid kodusõda algaski vastuseisust tema vastu.
Siit võib alata pikaajaline ebastabiilsuse nõiaring.
Üks tähtis asi "šiiitliku poolkuu" kohta.
Enne sõda oli alaviite ca 12 %
24 miljoni süürlase seas.
Riigist lahkus üle 7 miljoni põgeniku.
Enamik neist on sunniidid.
Nende asemele on tulnud ca 100 000 šiiitlikku võitlejat.
Osa neist tuleb koos peredega.
Alaviitide osakaal rahvastikus on pea kahekordistunud.
Oletades, et kõik põgenikud ei naase,
on Süüria demograafiliselt muutunud.
Isegi kui võitlejate arv pole meie meelest kuigi suur,
on nad oluline paramilitaarne rahvastiku osa,
kes on ustav ühele poolele.
See on peaaegu Afganistani armee suurune.
Sunniidid on Süüria enamus,
kes on kuus aastat seda vägivalda talunud.
Inimohvreid on sadu tuhandeid,
ning miljonid põgenikud on lahkunud kodudest ja Süüriast.
Sunniiitide ja alaviitide vaen jätkub veel kaua.
See tekitab Süürias ebastabiilsust tulevikuski.
Strateegilistel põhjustel, millest USA teadlik on,
ei saa põgenikud jääda Jordaaniasse.
Pärast 1948. ja 1967. a on Lähis-Idas nähtud,
kuidas palestiinlased,
kas nad lahkusid sunniviisil või omast tahtest,
muutsid nende maade demograafilist ja poliitilist olustikku,
kus nad end sisse seadsid, kuigi "ajutiselt".
Kõigepealt juhtus see Jordaaniaga, seejärel Liibanoniga.
USA ei lase miljonil põgenikul Jordaaniasse jääda.
Ta on mures Jordaania valitsuse säilimise pärast.
USA võib selle pärast mures olla,
kuid põgenikke ei saa niisama lihtsalt koju tuua.
Osa põgenikke on läinud Türki ja sealt Euroopasse,
ning neid põgenikke on raske koju saada,
kui neid seal paremad võimalused ei oota.
Jordaaniast ja Liibanonist võib ju üritada põgenikke tagasi saata,
kuid paljud neist ei taha naasta, kui neil üldse on kodu, kuhu naasta.
Kui ajalugu midagi õpetab, siis seda, et nad võivad paigale jääda.
Liibanonis on pea iga neljas inimene nüüd süürlane
ja Jordaanias iga viies.
Sõda on muutnud rahvastiku struktuuri mujalgi kui Süürias.
Iisraelile on sellest nii kasu kui kahju.
Iisraelile on oluline, et Süürias on tugev valitsus.
Mõlemad Assadid hoidsid Golani piiri rahulikuna.
See võib jätkuda tulevikuski, kui olukord stabiliseerub.
See on Iisraelile parem kui fanaatilised islamirühmitused.
Aga kui Golanil avatakse uus rinne Iisraeli vastu,
on see Iisraelile uus oht.
Seepärast tekib Iisraelis sisemine surve
Iraani vastu sõtta minna,
kuna kõigi taga on Iraan,
nii Liibanoni Hezbollah', kui Gaza Hamasi kui Damaskuse.
Iisraelil tekib pea talumatu surve Iraan pildilt kõrvaldada
ja alustada mängu otsast peale palestiinlaste, Liibanoni ja Süüriaga.
Kui tõenäoline on, et Iisrael läheb Iraani vastu sõtta,
kui olukord nii tõsiseks muutub?
Iisrael on juba teatud sõjas Iraani vastu Süüria areenil.
Iisrael on tapnud piiri lähedal Iraani kindraleid
ja teisigi iraanlasi Süürias.
Mainisime äsja 100 000 Iraani-meelset võitlejat
ning samasse paketti kuulub ka Hezbollah.
Iisrael on juba sõjas.
Eri asi on, kas Iisrael peab Iraanini välja minema.
Viimastel päevadel on raporteeritud
Iisraeli Õhujõudude tegevuse tihenemisest
Iraani objektide vastu.
Saateaeg on otsakorral. Palun lõpukommentaare.
Ma ei usu Iisraeli-Iraani sõtta.
Piiratud operatsioonid on võimalikud,
kuid tuleb meeles pidada, et maade distants on 1000 km.
See on lõpu algus, kuid mitte viimane peatükk.
Iisrael ei suuda mõjutada lõpptulemust Süürias.
Aitäh, dr Boms, hr Oren ja dr Kam!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägid äsja Jeruusalemma Stuudiot.
Kui pead saadet sisukaks, võid toetada TV7 Jeruusalemma tööd.
Helista 900 1777 (kõne hind 7 euri) või kasuta ekraanilolevaid kanaleid.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Jeruusalemma Stuudio valmib tänu sinu annetusele.
Tõlge: Monika Jaaguri