Tervetuloa Jerusalem studioon!
Syyrian kapinalliset, -
sekä jihadistiryhmät että niin sanotut maltilliset, -
ovat menettäneet alueensa nopeasti.
Verisessä konfliktissa on kaksi voittajaa: -
Moskovan ja Teheranin tukema Assadin hallinto -
ja USA:n liittouman tukemat Syyrian demokraattiset joukot.
Läheneekö sota loppuaan vai onko edessä vain uusi vaihe?
Tästä keskustelevat tohtori Nir Boms -
Tel Avivin yliopiston Moshe Dajan -keskuksesta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja reservin eversti Miri Eisin, -
Israelin imagon ja turvallisuuden asiantuntija IDC Hertzliasta.
Herra Oren, mikä on Syyrian tilanne tällä hetkellä?
Lähes seitsemän vuotta sitten -
Israelin silloinen puolustusministeri Ehud Barak sanoi, -
että Bashar Assadin päivät ovat luetut.
Hän oli oikeassa.
2000 päivää myöhemmin Assad on yhä vallassa, -
ja laskeminen jatkuu.
Bashar näyttää selvinneen niistä monista myllerryksistä, -
joita seitsemän viimeisen vuoden aikana on tullut.
Hän on pysynyt vallassa ja pitänyt Syyrian koskemattomana.
Yhden Syyrian tilalle on tosin ehkä tullut monta pikku-Syyriaa.
Israelia vastassa onkin nyt monta uhkaa yhden sijaan.
Sen sijaan, että Damaskoksessa olisi yksi järjellinen toimija, -
vastassa on Hizbollah, Iran -
ja ehkä myös maahan jääneitä Irakin šiialaisia aseryhmiä.
Israelin on ehkä myös seurattava, mitä ydinrintamalla tapahtuu.
Yrittääkö esimerkiksi Pohjois-Korea rakentaa taas ydinlaitosta Syyriaan?
Israelin pitää pysäyttää se.
Tohtori Boms, -
Bashar Assad on selvinnyt tästä vaikeasta ajanjaksosta.
Hän on julistanut voittaneensa ja pystyvänsä jatkamaan hallitsijana -
ja ottamaan takaisin menettäneensä alueet.
Hänen valtansa on kuitenkin heikentynyt.
Hän ei hallitse Syyriaa niin laajasti kuin ennen sotaa.
Millainen on se prosessi, jolla hän yrittää palata entiseen asemaansa?
Onko Iranilla todella niin suuri vaikutusvalta, -
että se voi vakiinnuttaa läsnäolonsa Syyriassa?
Mieleen tulee kaksi brittisitaattia: -
kuuluisa kappale I'm still standing -
ja "lopun alku ja alun loppu" -
Churchilliä mukaillen.
Assad on yhä pystyssä vastoin odotuksia.
Hän ei tietenkään olisi pystynyt siihen yksin.
Hän on kiitollisuudenvelassa tukijoilleen.
Tässä täysimittaisessa sisällis- ja sijaissodassa on nyt uusi vaihe, -
koska eräät pilvet ovat väistyneet ja kartta näyttää selkeämmältä.
Valtatekijöillä on laajempia alueita, ja ne voivat vakauttaa valtaansa.
Assad pystyy siihen Venäjän ja Iranin avulla.
Nyt on kyse vain etujen tasapainottamisesta -
uuden status quon aikaansaamiseksi, ainakin väliaikaisesti.
Siihen ei ole vielä päästy. Iranilla on siinä osansa.
Iran-kysymystä käsiteltiin -
myös Netanjahun ja Putinin viimeaikaisessa tapaamisessa.
Miten pitkälle Iranin annetaan mennä?
Mihin Venäjä todella tähtää Syyriassa?
Venäjä, jos mikä, on tämän sodan voittaja.
Se tuli mukaan verrattain myöhään -
ja kahmi itselleen suurimman osan valttikorteista.
Sen on selvitettävä muille, millainen osa Iranilla tulee olemaan.
Eversti Eisin, -
Nir Boms korosti Venäjän voittomieltä Syyriassa.
Kaksi päivää ennen Netanjahun ja Putinin tapaamista -
Venäjä ilmoitti tehneensä tuhat hyökkäystä kuukaudessa.
Venäjä korosti myös edenneensä merkittävästi -
Syyrian hallinnon ja šiialaisten ja iranilaisten liittolaistensa kanssa -
pakottaen kapinalliset ja jihadistit vetäytymään.
Miten Syyrian hallinto nousi tappioasemasta voittajaksi?
Venäjä pitää itseään voittajana, -
mutta eihän sillä ole -
mitään tekemistä Syyrian kanssa.
Syyria on Venäjän pelikenttä.
Ei Venäjä välitä Assadista, Syyrian vakaudesta -
tai syyrialaisten hyvinvoinnista.
Siellähän on kuollut puoli miljoonaa ihmistä, ja viisi miljoonaa on paennut!
Kyse on Venäjän eduista, ja juuri se huolettaa minua.
Venäjä ei huomioi Syyriaa. Iran on sille merkittävämpi tekijä.
Eurooppakin on sille tärkeämpi. Ukraina on tärkeä kysymys.
Venäjä ottaa myös Yhdysvallat huomioon.
Yhdysvallat on kuitenkin puuttuva tekijä Syyrian suossa.
Mainitsitte sen Syyrian sodan yhtenä osapuolena, -
mutta sitä se ei mielestäni ole.
Se taistelee Isisiä vastaan, mutta se ei kuulu Syyrian sisällissotaan.
Meillä on Syyrian vastainen raja, mutta Syyriaa ei ole nyt olemassa.
On olemassa vain Venäjän ja Iranin tukema henkilö nimeltä Assad.
Hän ei voittanut, vaan hän selviytyi tukijoidensa avulla.
Venäjän voittotapa oli kauhea.
Venäläiset tulivat mukaan myöhään, ja kävivät verrattain lyhyen sodan.
He sytyttivät suursodan vuosina 2015―2016, -
ja kaikki hyväksyivät sen.
Miljoonakaupungit ovat tomua heidän jäljiltään.
Maailma seurasi, mitä tapahtui Aleppossa, Hamassa ja Homsissa.
Venäjä sai tuhota ne, eikä kukaan puuttunut siihen.
Turvavyöhykkeiden kohtalo huolestuttaa minua.
Miri Eisin on oikeassa siinä, että Yhdysvallat puuttuu kuvioista.
Se johtuu siitä, ettei tämä ole nollasummapeliä.
Läsnäolo Syyriassa on yksi Venäjän tavoitteista.
Se haluaa jalanjälkensä Latakiasta Tartusiin.
Amerikkalaisten tavoite on päinvastainen.
He haluavat lähteä Syyriasta ja välttää kuolonuhreja.
He eivät halua maan rakentamista vastuulleen.
Venäjä ja Yhdysvallat ovat liittolaisia Isisiä vastaan.
USA, varsinkin nyt Trumpin alaisuudessa, ei välitä siitä, -
pysyykö Assad vallassa, tai tuleeko Syyriasta demokraattinen.
Se haluaa vain turvata elintärkeät etunsa ja häipyä.
Obaman hallinto oli varovainen.
Se ei osannut tunnistaa maltillisia joukkoja.
He yrittivät kouluttaa joukkoja, -
mutta strategian ydin ei oikein hahmottunut.
Sitten tuli Trumpin hallinto, -
joka Turkin tyrmistykseksi päätti liittoutua SDF:n kanssa.
Se koostuu etupäässä kurdeista, -
vaikka siihen kuului alun perin muitakin osapuolia.
USA pyrki voittamaan Isisin mahdollisimman nopeasti, -
ja sitten lähtemään Syyriasta.
Mitä hyötyä siitä on ollut konfliktin repimälle Syyrialle?
Onko Syyria suurvaltojen pelikenttä?
Se, mitä hyötyä siitä on Syyrialle, -
riippuu siitä, kuka kysymykseen vastaa.
Syyrialaisille siitä ei ole mitään hyötyä.
Syyrialaiset ovat niin uuvuksissa, -
että he ovat tyytyväisiä kenen tahansa tuomaan vakauteen.
Sodasta on kärsinyt jokainen syyrialainen.
Lähes joka sekunti joku syyrialainen on menettänyt kotinsa.
Kodeistaan on lähtenyt 13 miljoonaa syyrialaista.
Lähes 6 miljoonaa maan sisäistä pakolaista alkaa nyt palata kotiinsa.
Ei heitä kiinnosta Venäjä tai Iran, vaan sodan loppuminen.
Trumpin hallinnon alussa USA:lla oli uudenlainen asenne, -
mutta sitten he huomasivat, ettei todellisuus ole muuttunut.
Ohjelmien lopettaminen Jordanian MOC-keskuksessa, -
josta käsin amerikkalaiset ovat johtaneet operaatioita Syyriassa, -
liittyy siihen, että monet tavoitteet ovat jääneet toteutumatta.
Osa heidän kouluttamistaan joukoista on vaihtanut puolta liian nopeasti.
Osa maltillisille annetuista aseista päätyi vihollisille.
Kumppanit ovat olleet joko tehottomia tai väärin valittuja.
Kurdit ovat niitä harvoja kumppaneita, -
jotka ovat osoittautuneet lojaaleiksi ja taisteluissa tehokkaiksi.
Siksi yhteistyötä jatkettiin heidän kanssaan.
Viime päivinä venäläiset ovat kurdien avulla auttaneet -
Turkin etujen turvaamisessa Pohjois-Syyriassa.
Se on mielenkiintoista kehitystä jo itsessään.
Amerikkalaiset eivät halua osallistua valtion rakentamiseen.
Isisin vastainen sota täytyy jossain vaiheessa lopettaa.
Se on hyvä tilaisuus lähteä.
Se johtaa uudenlaiseen USA:n ja Venäjän dynamiikkaan, -
jossa USA voi ehkä turvata etunsa -
Venäjän suojeleman alueellisen liittouman avulla.
Se riittää, sillä USA:lla on muutakin tekemistä.
Kurdit kiehtovat minua.
Jos jotkut ovat tässä hävinneet, niin kurdit.
Niin paljon kuin Yhdysvallat haluaakin tehdä oikein, -
se ei ymmärrä reaalipolitiikkaa.
Kun päätöksen hetki koittaa, kaikki valitsevat Turkin.
On mahdotonta saada sekä Kurdistan että suhteet Turkkiin.
Kurdit ovat ainut voima, jota USA on tukenut.
En väitä heitä hyviksi, mutta en pahoiksikaan.
He saattavat julistaa itsenäisyyden, -
mutta USA:ta ei kiinnosta valtion rakentaminen.
Kuka sen itsenäisyyden tunnustaa?
USA valitsee Turkin, koska se tarvitsee sitä.
Lähi-idän taistelulinjoissa on kyse myös uskonnoista.
Sunnien ja šiiojen rajanveto on merkittävä tekijä.
Olen huolissani Syyrian vakaudesta.
Murehdin syyrialaisten puolesta.
Tämä on kaikkien syyrialaisten tragedia.
Millainen on esimerkiksi kurdien tulevaisuus?
Amerikkalaiset oppivat läksynsä Afganistanin tapahtumista -
ja Neuvostoliiton väliintulosta sinne 1980-luvulla.
9/11-iskun jälkeen -
amerikkalaisten painopiste siirtyi globaaleista tapahtumista kotimaahan.
Nyt he katuvat auttaneensa mujahideeneja -
ajamaan Neuvostoliiton ulos Afganistanista.
Siitä hyvästä he saivat al-Qaidan kotimaahansa.
He eivät välitä siitä dominoteoriasta, -
että jos yksi maa romahtaa, muut seuraavat perässä.
Siitä pääsemmekin kurdeihin.
USA haluaa ajoittain auttaa joitakin kurdeja, mutta ei kaikkia.
USA ymmärtää tilanteen arkaluontoisuuden.
Israelille kurdit ovat luonnollisia liittolaisia.
Niin ei ollut silloin, kun Turkki oli Israelin ystävä.
Silloin kurdit olivat epävakauttava voima.
Mutta jos Turkki vastustaa Israelia Iranin ja šiialaisen Irakin rinnalla, -
Israel tukee kurdeja laajemminkin, -
kuin vain Irakin autonomista Kurdistania, -
jota se on ennenkin tukenut.
Israel on liittoutunut myös Syyrian Suwaydan alueen druusien kanssa.
Israel on perinteisesti pyrkinyt yhteyksiin vähemmistöjen kanssa, -
niiden, jotka eivät ole arabeja, muslimeja tai sunneja, -
riippuen tapauksesta.
Israel saa siten puolelleen ryhmiä, -
jotka nekin pelkäävät enemmistön musertavan heidät.
Sitä sanotaan "kolmannen kehän politiikaksi".
Tohtori Boms, -
pääministeri Netanjahu siteerasi Mossadin johtajaa sanoen, -
että aina siellä, mistä Isis lähtee, Iran tulee tilalle.
Israelille, jonka naapurimaa Syyria on, se on huolestuttavaa.
Miten uskotte tilanteen kehittyvän?
Ennen sotaakin Syyrialla oli yhteyksiä Iraniin ja Venäjään.
Se ei ole uutta.
Silloin vallitsi kuitenkin mielenkiintoinen status quo.
Iran käytti Syyriaa läpikulkumaana Hizbollahin varustamisessa.
Golanin raja pysyi suhteellisen rauhallisena.
Syyria yritti toimia eräänlaisena YK:na.
Se olikin terrorismin YK, koska se auttoi Irania ja Hizbollahia, -
ja toisaalta Hamasia, PFLP:tä ja al-Qaidaa, -
mutta pysytteli itse puolueettomana.
Uudessa status quossa näin ei enää ole.
Syyriassa on Iranin tukikohtia, lentokenttä -
ja iranilaisia lentokoneita.
Israel on pommittanut niitä tämän sodan aikana.
Iranin läsnäoloon liittyy paljon muutakin.
Hiljattain ilmoitettiin -
uudesta iranilaisten rakentamasta lääketieteellisestä keskuksesta -
Damaskoksen lähellä.
Iranilaiset menevät yhä pidemmälle.
Lisäksi Syyriassa sotivat irakilaiset aseryhmät ja Hizbollah.
Läpikulkumaasta on tullut Iranin tukikohta.
Iran käyttää sen satamia, ilmatilaa ja jopa asetehtaita, -
jotka ovat lähempänä Hizbollahia ja Gazaa.
Sellainen on uusi status quo.
Tähän suuntaan pääministeri ja Mossadin johtaja viittasivat.
Kun pöly alkaa laskeutua, -
näemme, että Iran on ottanut sen, mikä on vapautettu Isisiltä.
Vaikka alueet eivät olisikaan samat, analogia on selvä.
Iran toimii nyt Syyriasta käsin.
Tämä uusi tilanne on uhka Israelille.
Eräs toinen ulottuvuus jää usein huomiotta.
Syyriasta lähteneistä ylivoimainen enemmistö on sunneja.
Maahan virtaa yhä enemmän šiioja.
Siellä ei siis ole vain Iranin tukikohtia ja aseita, -
iranilaiskouluttajia ja iranilaisjoukkoja.
Šiioja virtaa sinne Afganistanista, jossa heillä ei ole hyvä olla, -
ja Pakistanista.
Taistelijoiden perässä tulevat heidän perheensä.
Tämä muuttoliike voi muuttaa Syyrian luonteen.
Assad kuuluu alawiittilahkoon, joka on lähempänä šiialaisuutta.
Sunnalaisuutta se ei ainakaan ole.
Šiiat ovat luonnollisia liittolaisia.
Syyrian väestörakenne -
on tosiaan muuttumassa.
Israelille ongelmallista on kuitenkin se, -
että Iran toimii Syyriassa omien etujensa pohjalta.
Hizbollahia tietysti pidetään Iranin jatkumona, -
mutta kun sen on pitänyt päättää, hyökätäkö Israeliin vai ei, -
se ajatteli asiaa Libanonin kannalta.
Monesti se päätti olla puuttumatta Gazan sotaan, -
kun Hamas pyysi sen apua.
Iranilla ei ole sellaisia pidäkkeitä.
Se voi hyökätä Israeliin Syyriasta välittämättä siitä, -
mitä Israel silloin tekee Syyrialle ja Libanonille.
Israelin on siis syytä olla huolissaan.
Toinen uhka on Libanonissa sijaitseva iranilainen rakettitehdas.
Sen takia aseita ei tarvitse kuljettaa Syyrian kautta.
Israelin ilmavoimien eroava esikuntapäällikkö Amir Eshel sanoi, -
että viimeisten viiden vuoden aikana Israel on iskenyt asekuljetuksiin -
lähes sata kertaa, yleensä menestyksekkäästi.
Israelin on pysäytettävä Iranin aikeet, -
jos Iran saa jatkaa Venäjän ja USA:n puuttumatta siihen.
Siitäkin syystä Netanjahun ja Putinin tapaaminen oli tärkeä.
Jos Israelin täytyy tehdä vastaisku tai ennakoiva isku, -
se on tehtävä syyrialais-venäläisen ilmatorjuntajärjestelmän läpi.
Ilmatorjuntajärjestelmän ilmoitettiin juuri kattavan koko maan.
Venäläiset tietysti tietävät tarkalleen, -
koska israelilaiskone lähtee tukikohdastaan.
Siitä lähtien, kun Syyriaan tuotiin -
S-300 ja S-400-järjestelmät, -
Israelin on pitänyt olla varovaisempi iskiessään asekuljetuksiin.
Iskut on pitänyt tehdä kauempaa.
Tilanne on räjähdysherkempi, kun on toimittava Venäjän silmien alla.
Jos Israelin on reagoitava johonkin, -
sen on huomioitava myös Venäjän edut.
Israel ei halua sellaista tilannetta, -
johon Turkki joutui ammuttuaan alas venäläiskoneen.
Tällä uudella näyttämöllä Israelin on koordinoitava Venäjän kanssa.
Israel on tehnyt niin ennenkin, mutta nyt sitä tarvitaan entistäkin enemmän.
Tästäkö syystä Israel hankkii uusia F-35-hävittäjiä, -
joita S-400- ja S-300-ohjukset eivät todennäköisesti havaitse?
Israel ei haluaisi käyttää S-35-hävittäjiään -
venäläiskalustoa vastaan.
Se ei halua antaa venäläisille mahdollisuutta testata kalustoaan.
Israel on käyttänyt muita keinoja, kuten maasta-maahan-raketteja -
lentokoneiden sijaan.
Ongelmista puhuttaessa on hyvä muistaa, -
että vuosien 1970 ja 1973 sodissa Israel iski ajoittain -
Neuvostoliiton hävittäjälentäjiä ja muita sotilaita vastaan.
Neuvostoliitto ei reagoinut siihen.
Ja nyt vuonna 2017 luulemme, että tämä on uutta.
Taas ihmettelen, -
miten Israel selviää -
kaikista näistä vihollisista.
Venäjä on taas kuvioissa.
Se on aina ollut mukana, nyt vain haastavammassa muodossa.
Venäjällä on suuri vaikutus Israelin ulkopolitiikkaan.
Israelilla on nyt diplomaattiset suhteet Venäjään, -
joten tottakai Israel haluaa olla hyvissä väleissä sen kanssa.
Voimme ehkä nyt estää sellaiset yhteenotot, joita ennen oli.
Se ei ole helppoa, mutta siihen on ilman muuta pyrittävä.
Toisin kuin ennen, täällä on nyt venäläisdiaspora.
Kaksi miljoonaa israelilaisäänestäjää on tullut Venäjältä.
Ohjelma on lopuillaan. Saatte kukin vielä kommentoida.
Tämä on lopun alku ja alun loppu.
Tämä on yhden sodan vaiheen loppu ja vakauttamisen alku.
Samalla alkaa uusi peli Lähi-idässä, uusi status quo ja uudet pelurit.
Se ei ole enää sisällissota, mutta sota jatkuu muissa muodoissa.
Israel on onnistunut pysymään erossa konfliktista.
Se on hämmästyttävää.
Siitä pysyi erossa myös Libanon, joka oli ennen räjähdysherkempi.
Tosin Hizbollah ja nyt myös Libanonin armeija -
ovat sekaantuneet siihen.
Mutta Israel, vaikka se on naapurimaa, on pysynyt siitä erossa.
Se on silti säilyttänyt Golanin.
Pakottaako Iranin läsnäolo Israelin mukaan Syyrian konfliktiin -
varmistamaan, ettei sen punaisia rajoja ylitetä?
Ydinsopimus tarjoaa Israelille tilaisuuden, mutta myös haasteen.
Israel pitää kiinni punaisista linjoistaan -
ja auttaa ehkä Iranin maltillisia vallankumouskaartia vastaan.
Tässä kaikki tänään.
Kiitos, tohtori Boms, herra Oren ja eversti Eisin!
Kiitos myös katsojille, näkemiin perjantaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta