Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Süüria mässulised,
nii džihadistid kui nn mõõdukad
on kiiresti oma valdused kaotanud.
Verises konfliktis on kaks võitjat:
Moskva ja Teherani toetatud Assadi režiim
ning USA koalitsiooni toetatud Süüria Demokraatlikud Jõud.
Kas sõda läheneb lõpule või ootab ees uus etapp?
Sellest vestlevad dr Nir Boms
Tel Avivi Ülikooli Moshe Dayani Keskusest,
TV7 analüütik Amir Oren
ja reservikolonel Miri Eisin,
Iisraeli imago ja julgeolekuekspert IDC Herzeliyast.
Hr Oren, milline olukord Süürias hetkel on?
Ligi seitsme aasta eest
ütles Iisraeli toonane kaitseminister Ehud Barak,
et Bashar Assadi päevad on loetud.
Tal oli õigus.
2000 päeva hiljem on Assad endiselt võimul
ja langemine jätkub.
Bashar näib olevat üle elanud mitmed tormid,
mis viimase seitsme aasta vältel on puhkenud.
Ta on jäänud võimule ja hoidnud Süüria ühes tükis.
Ühe Süüria asemel tekib ehk mitu mini-Süüriat.
Iisrael on siis ühe ohu asemel vastamisi mitmega.
Selle asemel, et Damaskuses valitseks üks mõistlik tegelane,
on tal vastas Hezbollah, Iraan
ja võimalik, et ehk ka maale jäänud Iraagi šiiitidest relvavennad.
Samuti peab Iisrael ehk jälgima, mis toimub tuumarindel.
Kas Põhja-Korea püüab näiteks ehitada Süüriasse tuumatehast?
Iisraelil on käed tööd täis.
Dr Boms,
Bashar Assad on selle raske aja üle elanud.
Ta on teinud võidukaid avaldusi, et suudab võimule jääda
ja vallutada tagasi kaotatud alad.
Tema võim on siiski nõrgenenud.
Ta ei suuda kontrollida Süüriat nii ulatuslikult kui enne sõda.
Milline on protsess, millega ta püüab oma endisele positsioonile naasta?
Kas Iraanil on tõesti nii palju mõjuvõimu,
et see suudab Süürias oma kohalolu püsivaks muuta?
Mulle meenub kaks brittide tsitaati:
kuulus laul I'm still standing
ja "lõpu algus ja alguse lõpp",
kui Churchilli modifitseerida.
Assad on vastu ootusi endiselt püsti.
Üksi poleks ta seda muidugi suutnud.
Ta võlgneb tänu oma toetajaile.
Selles täieulatuslikus kodu- ja käepikendussõjas algab uus faas,
kuna osad pilved on kadunud ja kaart näib selgem.
Uutel võimutegelastel on rohkem alu ja nad saavad oma võimu kinnistada.
Assad suudab seda Venemaa ja Iraani abiga.
Nüüd on asi vaid eri tegijate huvide tasakaalustamises,
et jõuda uue status quo'ni, vähemalt ajutiselt.
Selleni pole veel jõutud. Iraanil on selles oma roll.
Iraani küsimust arutati
ka Netanyahu ja Putini viimasel kohtumisel.
Kui kaugele lastakse Iraanil minna?
Kuhu Venemaa Süürias tõeliselt sihib?
Venemaa, kui üldse keegi, on selle sõja võitja.
Ta sekkus suhteliselt hilja
ja kahmas endale suurema osa trumpkaartidest.
Tema peab teistele selgitama, milline roll Iraanil saab olema.
Kolonel Eisin,
Nir Boms rõhutas Venemaa võidukat hoiakut Süürias.
Kaks päeva enne Netanyahu ja Putini kohtumist
teatas Venemaa, et on teinud 1000 rünnakut kuus.
Venemaa rõhutas ka märkimisväärseid edusamme
koos Süüria valitsuse ning oma šiiitlike ja Iraani liitlastega
mässuliste ja džihadistide taanduma sundimises.
Kuidas tõusis Süüria režiim kaotusseisust võitjapositsioonile?
Venemaa peab end võitjaks,
kuid tegelikult
pole sel Süüriaga mingit pistmist.
Süüria on Venemaa mängumaa.
Venemaa ei hooli Assadist, Süüria stabiilsusest
ega süürlaste heaolust.
Seal on ju hukkunud pool miljonit ja lahkunud viis miljonit inimest!
Asi on Venemaa huvides ja just see mulle muret teebki.
Venemaa ei arvesta Süüriaga. Iraan on talle olulisem faktor.
Ka Euroopa on talle tähtsam. Ukraina on oluline teema.
Venemaa arvestab ka USAga.
Puuduv faktor Süüria soos on USA.
Mainisite teda ühe Süüria sõja osapoolena,
kuid minu meelest ta seda pole.
Ta võitleb ISISe vastu, kuid ei osale Süüria kodusõjas.
Meil on Süüriaga piir, kuid Süüriat pole enam olemas.
Eksisteerib vaid Venemaa ja Iraani toetatud isik nimega Assad.
Ta ei võitnud, vaid jäi toetajate abil ellu.
Venemaa võidumeetod oli kohutav.
Venelased sekkusid hilja ja pidasid üsna lühikese sõja.
Nad sõdisid 2. Maailmasõja aastail 2015-2016
ja kõik aktsepteerisid seda.
Miljonilinnadest on pärast neid alles vaid tolm.
Maailm jälgis, mis toimus Aleppos, Hamas ja Homsis.
Venemaa sai need hävitada ja keegi ei sekkunud.
Mulle teeb muret ka turvatsoonide saatus.
Miri Eisinil on õigus, et USA on pildilt puudu.
Seda seetõttu, et see pole nullsummamäng.
Kohalolu Süürias on üks Venemaa eesmärke.
Ta tahab kinnitada kanda Latakiast Tartusini.
Ameeriklaste siht on vastupidine.
Nad tahavad Süüriast lahkuda ja vältida inimohvreid.
Nad ei taha maa ehitamist oma vastutusele.
Venemaa ja USA on liitlased võitluses ISISe vastu.
USA, eriti nüüd, Trumpi juhtimisel, ei hooli sellest,
kas Assad jääb võimule või kas Süürias tuleb demokraatia.
Ta tahab vaid tagada oma elulised huvid ja kaduda.
Obama valitsus oli ettevaatlik.
Mõõdukaid jõude ei osatud ära tunda.
Püüti koolitada vägesid,
kuid vajaliku tegevuse osas
ei leitud päris õiget strateegiat.
Siis tuli Trumpi valitsus,
kes otsustas Türgi ehmatuseks luua liidu SDF-iga.
See koosneb peamiselt kurdidest,
kuigi seal oli algselt teisigi tegijaid.
USA püüab võita võimalikult kiiresti ISISt
ja seejärel Süüriast lahkuda.
Mis kasu on sellest olnud konfliktist räsitud Süüriale?
Kas Süüria on vaid suurriikide mänguväli?
Mis kasu sellest Süüriale on,
sõltub sellest, kes küsimusele vastab.
Süürlastel pole sellest mingit kasu.
Süürlased on nii kurnatud,
et nad on rahul ükskõik kelle toodud stabiilsusega.
Sõjas on kannatanud iga süürlane.
Pea iga sekund kaotab mõni süürlane oma kodu.
Kodudest on lahkunud 13 miljonit süürlast.
Ligi 6 miljonit sisepõgenikest hakkab nüüd koju naasma.
Neid ei huvita Venemaa ega Iraan, vaid sõja lõppemine.
Trumpi valitsusaja alguses oli USA-l uus suhtumine,
kuid siis nad märkasid, et tegelikkus pole muutunud.
Programmide lõpetamine Jordaania MOC-i keskuses,
kust ameeriklased on oma Süüria-operatsioone juhtinud,
on seotud sellega, et paljud sihid on jäänud teostamata.
Osa nende koolitatud vägedest on liiga ruttu poolt vahetanud.
Osa mõõdukaile antud relvadest jõudsid vaenlaste kätte.
Partnerid on olnud kas tõhutud või valesti valitud.
Kurdid on ühed vähestest,
kes on osutunud lojaalseteks ja võitluses efektiivseteks.
Seepärast jätkati nendega koostööd.
Viimastel päevadel on venelased kurdide abiga
aidanud Põhja-Süürias Türgi huve kaitsta.
See on juba iseenesest huvitav areng.
Ameeriklased ei taha osaleda riigi ehitamises.
ISIS-e vastane sõda tuleb mingil hetkel lõpetada.
See on hea võimalus lahkumiseks.
See viib uue USA-Venemaa dünaamikani,
kus USA võib ehk oma huve kaitsta
regionaalse koalitsiooni abil Venemaa egiidi all.
Sellest piisab, sest USA-l on muudki teha.
Kurdid on minu jaoks põnevad.
Kui keegi on siin midagi kaotanud, siis just kurdid.
Nii palju kui USA tahabki õigesti teha,
ei mõista ta reaalset poliitikat.
Kui kätte jõuab otsustamise hetk, valivad kõik Türgi.
On võimatu omada nii Kurdistani kui suhteid Türgiga.
Kurdid on ainus jõud, keda USA on toetanud.
Ma ei väida neid headeks, kuid ka mitte halbadeks.
Nad võivad iseseisvuse välja kuulutada,
kuid USAd ei huvita riigi ehitamine.
Kes seda iseseisvust tunnustab?
USA valib Türgi, kuna vajab seda.
Lähis-Ida võitlusrinnete puhul on küsimus ka religioonides.
Sunniitide ja šiiitide faktor on samuti oluline.
Olen mures Süüria stabiilsuse pärast.
Mul on süürlastest kahju.
See on kõigi süürlaste tragöödia,
kuid on ka teisi jõude. Mis saab näiteks kurdidest?
Ameeriklased said õppetunni Afganistani sündmustest
ja NSVL sekkumisest sinna 1980. aastail.
Pärast 11. septembri rünnakut
liikus USA rõhuasetus globaalsündmustelt kodumaale.
Nüüd nad kahetsevad, et aitasid mudžahideenidel
NSVL-i Afganistanist välja ajada.
Tänu sellele said nad al-Qaeda oma kodumaale.
Neid ei huvita doominoteooria,
et kui üks maa kokku variseb, varisevad teised järgi.
Nii jõuamegi kurdideni.
USA tahab aeg-ajalt aidata mõningaid kurde, kuid mitte kõiki.
USA mõistab olukorra delikaatsust.
Iisraeli jaoks on kurdid loomulikud liitlased.
See polnud nii, kui Türgi oli Iisraeli sõber.
Siis olid kurdid ebastabiilsust tekitav jõud.
Aga kui Türgi on Iisraeli vastu koos Iraani ja šiiitliku Iraagiga,
toetab Iisrael kurde ka laiemalt,
mitte üksnes Iraagi Autonoomset Kurdistani,
keda on varemgi toetatud.
Iisrael on liidus ka Süüria Suwayda rajooni druusidega.
Iisrael on traditsiooniliselt taotlenud sidemeid vähemustega,
nendega, kes pole araablased, moslemid või sunniidid,
sõltuvalt asjaoludest.
Iisrael saab nii enda poole rühmi,
kes samuti kardavad teiste domineerimist.
Seda nimetatakse "kolmanda ringi poliitikaks".
Dr Boms,
peaminister Netanyahu tsiteeris Mossadi juhti,
kelle väitel tuleb Iraan asemele kõikjal, kust ISIS lahkub.
Iisraelie, kelle naabriks Süüria on, on see murettekitav.
Kuidas olukord teie arvates areneb?
Süürial olid sidemed Iraani ja Venemaaga ka enna sõda.
See pole midagi uut.
Toona valitses siiski huvitav status quo.
Iraan kasutas Süüriat transiitriigina Hezbollah' varustamiseks.
Golani piir jäi suhteliselt rahulikuks.
Süüria püüdis tegutseda mingisuguse ÜROna.
Ta oligi terrorismi ÜRO, kuna aitas Iraani ja Hezbollah't,
ning samas Hamasi, PFLPd ja al-Qaedat,
kuid jäi ise erapooletuks.
Uue status quo puhul see pole enam nii.
Süürias on Iraani baase, lennuvälju
ja Iraani lennukeid.
Iisrael on neid selle sõja ajal pommitanud.
Iraani kohaloluga on seotud ka palju muud.
Hiljuti teatati
uuest Iraani ehitatud meditsiinikeskusest
Damaskuse lähedal.
Iraanlased lähevad üha kaugemale.
Lisaks sõdivad Süürias Iraani võitlejad ja Hezbollah.
Transiitriigist on saanud Iraani baas.
Iraan kasutab selle sadamaid, õhuruumi ja isegi relvatehaseid,
mis on Hezbollah'le ja Gazale lähemal.
See on uus status quo.
Sellele viitasid peaminister ja Mossadi juht.
Kui tolm maha variseb,
siis näeme, et Iraan on võtnud selle, mis ISISest maha on jäänud.
Kui territooriumid pole ka samad, on analoogia selge.
Iraan tegutseb nüüd Süüria seest.
See uus olukord ohustab Iisraeli.
Üks teine dimensioon jääb tihti tähelepanuta.
Enamik Süüriast lahkunuid on sunniidid.
Riiki voolab üha enam šiiite.
Seal pole ainult Iraani baase ja relvi,
Iraani koolitajaid ja Iraani vägesid.
Šiiite voolab sinna Afganistanist, kus nad end hästi ei tunne,
ja Pakistanist.
Sealsete võitlejate järel tulevad nende pered.
See liikumine võib muuta Süüria iseloomu.
Assad kuulub alaviitide usulahku, mis on lähemal šiiitlusele.
Sunniitlus see kindlasti pole.
Šiiidid on nende loomulikud liitlased.
Süüria demograafiline koostis
on tõepoolest muutumas.
Iisraeli jaoks on problemaatiline siiski see,
et Iraan tegutseb Süürias oma huvide baasil.
Hezbollah't peetakse muidugi Iraani käepikenduseks,
kuid kui ta on pidanud otsustama, kas rünnata Iisraeli või mitte,
kaaluti asja Liibanoni seisukohast.
Tihti otsustati Gaza sõtta mitte sekkuda,
kui Hamas abi palus.
Iraan on sellistest kaalutlustest vaba.
Ta võib rünnata Iisraeli Süüriast, hoolimata sellest,
kuidas Iisrael siis Süüriat või Liibanoni karistab.
Iisraelil tasub seega muretseda.
Teine oht on Liibanonis asuv Iraani raketitehas.
Selle tõttu pole vaja enam relvi Süüria kaudu vedada.
Iisraeli Õhujõudude lahkuv peastaabiülem Amir Eshel ütles,
et viimase viie aastaga on Iisrael rünnanud relvalaste
pea sajal korral, ja tavaliselt edukalt.
Iisrael peab peatama Iraani kavatsused,
kui Iraan saab jätkata, ilma et Venemaa ja USA sekkuksid.
Ka seepärast oli Netanyahu ja Putini kohtumine tähtis.
Kui Iisrael peab tegema vastu- või ennetava rünnaku,
tuleb seda teha Süürias asuva Vene õhutõrjesüsteemi tegevusväljas.
Äsja teatati, et õhutõrjesüsteem katab kogu riiki.
Venelased teavad muidugi täpselt,
millal Iisraeli lennuk baasist lahkub.
Sellest peale, kui Süüriasse toodi
S-300 ja S-400 kompleksid,
on Iisrael pidanud relvalaste rünnates ettevaatlikum olema.
Rünnakuid on tulnud kaugemalt teha.
Olukord on plahvatusohtlikum, kui tuleb tegutseda Venemaa silme all
Kui Iisrael peab millelegi reageerima,
tuleb arvestada ka Venemaa huvidega.
Iisrael ei taha olukorda,
kuhu Türgi sattus pärast Vene lennuki allatulistamist.
Sellel uuel näitelaval peab Iisrael asju Venemaaga koordineerima.
Seda on varemgi tehtud, kuid nüüd on seda endisest rohkem vaja.
Kas seepärast hangib Iisrael uusi F-35 hävitajaid,
mida S-400 ja S-300 raketid tõenäoliselt ei märka?
Iisrael ei tahaks kasutada oma S-35 hävitajaid
Venemaa varustuse vastu.
Ta ei taha anda venelastele võimalust oma arsenali testida.
Iisrael on kasutanud teisigi meetmeid,
näiteks maa-maa-tüüpi rakette lennukite asemel.
Probleemidest rääkides on hea meeles pidada,
et 1970. ja 1973. aastate sõdades ründas Iisrael vahete-vahel
NSVL hävitajaid ja teisi sõdureid.
NSVL ei reageerinud.
Ja nüüd 2017. a arvame, et see on midagi uut.
Imestan taas,
kuidas saab Iisrael hakkama
kõigi nende vaenlastega.
Venemaa on taas vaateväljas.
Ta on alati kaasa löönud, kuid nüüd väljakutsuvamas vormis.
Venemaal on suur mõju Iisraeli välispoliitikale.
Iisraelil on nüüd Venemaaga diplomaatilised suhted,
nii et muidugi tahab Iisrael venelastega hästi läbi saada.
Võime nüüd ehk varasemaid kokkupõrkeid vältida.
See pole kerge, kuid seda tuleb tingimata üritada.
Erinevalt varasemast, on siin Venemaa diasporaa.
Kaks miljonit Iisraeli valijat pärinevad Venemaalt.
Saateaeg on otsakorral. Saate kõik sõna lõpukommentaariks.
See on lõpu algus ja alguse lõpp.
See on ühe sõja faasi lõpp ja stabiliseerumise algus.
Samas algab Lähis-Idas uus mäng, uus status quo ja uued mängurid.
See pole enam kodusõda, kuid sõda jätkub teistes vormides.
Iisraelil on õnnestunud konfliktist eemale hoida.
See on hämmastav.
Sellest jäi eemale ka Liibanon, kes oli varem plahvatusohtlikum.
Kuigi Hezbollah ja nüüd ka Liibanoni armee
on sellega siiski seotud.
Kuid Iisrael, kuigi naabermaa, on sellest eemale jäänud.
Ta on suutnud alles jätta Golani.
Kas Iraani kohalolu sunnib Iisraeli Süüria konflikti sekkuma,
tagamaks, et ei ületata tema hoiatusjooni?
Tuumaleping annab Iisraelile võimaluse, kuid on ka väljakutseks.
Iisrael jääb oma hoiatusjoonte juurde
ja aitab ehk Iraani mõõdukaid Revolutsioonikaarti vastu.
See on tänaseks kõik.
Aitäh, dr Boms, hr Oren ja kolonel Eisin!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägid äsja Jeruusalemma Stuudiot.
Kui pead saadet sisukaks, võid toetada TV7 Jeruusalemma tööd.
Helista 900 1777 (kõne hind 7 euri) või kasuta ekraanilolevaid kanaleid.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Jeruusalemma Stuudio valmib tänu sinu annetusele.
Tõlge: Monika Jaaguri