Tere tulemast Jeruusalemma stuudiosse!
Iraani president Hassan Rouhani
alustas teist ametiaega,
saanud heakskiidu riigi ülemjuhilt, ajatolla Ali Khameneilt.
Selle tähendusest Iraanile ja Lähis-Idale vestlevad
dr Elisheva Machlis,
Lähis-Ida ja Iraani lektor Tel Avivi Ülikoolist
ja Heebrea Ülikoolist,
TV7 analüütik Amir Oren
ja prof Efraim Kam Riikliku Julgeoleku Uurimisinstituudist.
Hr Oren, aidake meil mõista,
mida Iraani presidendi tagasivalimine tähendab?
Paljud oleksid tahtnud tööd,
mille Rouhani võitis,
kuid pole põhjust teda kadestada.
Tal on palju survet ja piiranguid.
Ta töötab ülemjuhi kaitse ja kontrolli all.
Tema tööd mõjutavad ka konservatiivid ja Revolutsioonikaart.
Rouhani tahaks parandada suhteid Läänega,
kuid tuumaleping pole mingeid tulemusi veel tootnud.
Ta esitles äsja oma valitsust.
Ta taotleb ilmselt jätkusuutlikkust,
sest jättis alles näiteks välisminister Zarifi.
Saame näha, kas ta suudab lõhkuda nõiaringi,
kus Iraani välis- ja julgeolekupoliitika
tekitavad Iraani suhtes vaenu,
mil Rouhani vastased Iraanis kuulutavad ta läbikukkumist.
Kui Rouhani on piisavalt vapper ja leiab Lähis-Idas vastukaja,
võib teda ka kordaminek oodata.
Prof Machlis,
Rouhani võitis valimised lubadusega Iraan maailmale avada.
Samas lubas ta lisada töökohti
halvast majandusseisust kannatavaile iraanlastele.
Igal juhul tahab Rouhani Iraani Läände avaneda.
Washington on selle vastu Iraani rikkumiste tõttu.
Iraanil on Läänt ähvardav ballistiliste rakettide programm.
Lisaks jätkab Iraan oma tegevust Lähis-Idas,
näiteks Jeemenis, Süürias ja Iraagis.
Kas Rouhani uued plaanid õnnestuvad?
Ta on juba lähenenud EL-ile.
EL-i välispoliitikajuht Mogherini
osales Rouhani ametisseastumisel.
Kas see tärkav liit võib Iraani muutusi tuua?
Tuleb arvestada Iraani sisepoliitikaga.
Rouhani kuulub pragmaatikute sekka.
Ta pole uuendusmeelne.
Ta toetab vaid aeglaseid ja väheseid muutusi.
Ta ei taha pahandada Iraani konservatiive
ega ka reformiste.
Oma esimesel ametiajal tegi ta olulisi majandusuuendusi.
Ta ilmselt jätkab seda teed.
Välispoliitilisi ja kultuurilisi muutusi oodata ei maksa.
Prof Kam, mis teie arvate?
Rouhanit toetas suur enamus.
See võib kasvatada tema võimu,
et ta saaks teha, mida tahab.
Välispoliitiliselt tahab ta kaht asja.
Esimene neist on parem suhe USAga.
Khamenei ütles talle siiski nii enne kui pärast valimisi,
et see suhe ei muutu.
Dialoogi USAga peetakse vaid sanktsioonide ja tuumaleppe teemal.
Teiseks pole Rouhani rahul Iraani sekkumisega Süürias.
Keegi siiski ei küsi selles asjas tema arvamust.
Seda juhib valitsuse radikaalne tiib Revolutsioonikaart
Khamenei heakskiidul.
Hr Oren,
ametisseastumistseremoonial osales ka EL välispoliitikajuht.
Kas see oli oluline seisukohavõtt?
See oli sümboolne žest.
Me pole kindlad, kas EL üldse eksisteerib
ja kas Suurbritannia osaleb selle välispoliitikas.
Euroopa ei reageeri eriti Trumpi tegevusele.
Mogherini kavatsus on hea, kuid tal pole tõelist võimu.
Euroopas on presidendiamet Prantsuse tüüpi.
President hoolitseb seal välissuhete
ja riikliku julgeoleku eest
ning valitsus juhib sisepoliitikat ja majandust.
Iraanis on vastupidi.
President võib püüda mõjutada välispoliitikat,
kuid ta ei saa teha Iraanist väljaspool midagi,
mis Revolutsioonikaartile või Khameneile ei meeldi.
Iraanis on president pigem nõustavas rollis.
Otsuseid teeb riigis ajatolla Ali Khamenei.
Kui suur on võimuvõitlus
Hassan Rouhani ja ajatolla Ali Khamenei vahel?
Neil on suuri erimeelsusi.
Iraani presidenti ei saa võrrelda ühegi läänemaise presidendiga.
Iraan pole ka täielik diktatuur.
Võim on jagunenud
revolutsioonielementide ja valitud organite vahel.
Rouhani positsiooni presidendina ei saa ignoreerida,
kuid kõik valitud organid alluvad siiski Revolutsioonikaartile.
Rouhanil on siiski roll.
Khamenei kritiseerib teda, kuid ei heida talle väljakutseid,
kuna see seaks kahtluse alla Iraani riigi legitiimsuse.
Iraan vajab valimisi ja rahva tuge.
Esimesel ametiajal kritiseeris Khamenei Rouhanit
eelkõige kultuuri- ja majandusasjus.
Sellest hoolimata andis Khamenei talle mingil määral vabadust
oma valitsuse juhtimiseks.
Suurim võimuvõitlus Iraanis käib praegu
Rouhani ja tema toetajate ning Revolutsioonikaarti vahel.
Üks põhjus selleks on,
et Rouhani võitis valimistel radikaalset kandidaati.
Radikaalid mõistavad, et Rouhani on populaarne.
Teiseks teavad nad, et Rouhani tahab muuta Iraani strateegiat,
mida nad pole lubanud.
Kolmandaks toetas Rouhani juba enne valimiskampaaniat
majandusvõimu äravõtmist Revolutsioonikaartilt.
Ta ütles, et Iraani majandus ei saa areneda,
kuni Revolutsioonikaart valitseb suurt osa majanduselust.
Revolutsioonikaartile on see siiski ülioluline.
See on talle oht ja võimuvõitlus on seepärast karmim kui iial varem.
Meedias kujutatakse Rouhanit pragmjaatilisema
ja vabameelsemana suhetes Läänega.
Teda ei peeta revolutsiooniinstitutsiooni kuuluvaks.
Ometi ta kuulub sinna.
Teda peetakse Iraanis üheks võimalikukus
Khamenei või teiste valitsuse võtmetegelaste järeltulijaks.
Mida teie sellest paradoksist arvate?
Ühelt poolt püüab ta avaneda Läände
ja samas laseb radikaalidel dikteerida otsuseid,
mis on tema vastutusel?
See pole ehk paradoks, vaid tõend relatiivsusteooria kohta.
Kõik on suhteline.
Võrreldes Iisraeli juhtidega pole Rouhani eriti innukas sionist,
kuid võrreldes Khamenei Qassem Suleimaniga
on ta pragmaatiline, kuid siiski mitte mõõdukas.
Probleemiks on ka erinev lähenemisviis tuumalepingule.
Läänes nähti tuumalepingut Iraani üldise mõõdukuse osana.
See polnud lõplik leping, mis kõik lõpetaks,
vaid vähemalt samm õiges suunas.
Iraanis nähakse asju teisiti.
Leping puudutab tuumaprogrammi, kuid mitte ballistilisi rakette,
Iraani tegevust Süürias või abi Hezbollah'le.
Äsja värskendas Iraan oma suhet Hamasiga.
Hamasi delegatsioon kohtus Iraani ametnikega
ja lubas suhted taastada.
Iraanlased võivad enda meelest Lähis-Idas vabalt möllata,
samal ajal kui viiakse täide tuumalepingut,
mille kasusid nad pole seni veel nautida saanud.
Dri Machlis,
kohe pärast tuumalepingu allkirjastamist 2015. a juulis,
sõitis välisminister Zarif ringreisile Lähis-Itta
kohtuma Liibanoni ja Süüria juhtide ja teiste võtmetegelastega.
Ta rõhutas, et Iraan tahab Lähis-Idas oma mõjuvõimu kasvatada
ja kasutada agressiivsemaid võtteid,
et Lähis-Ida konfliktidele ja teistele sündmustele
Teherani jälge jätta.
Kas on oodata muutusi,
nüüd kui ta nii vägevalt tagasi valiti?
Iraani poliitiliste grupeeringute vahel on erimeelsusi
nii sise- kui välispoliitikas,
kuid on ka asju, mille suhtes kõik on ühel nõul.
Üks neist on rahvuslik arusaam Iraanist
kui tugevast rahvusriigist.
Selles mõttes on Iraani osalemine Lähis-Ida sündmustes positiivne.
Ma ei usu, et Rouhani selles osas eriarvamusel oleks.
Kui ta räägib avanemisest,
mõtleb ta peamiselt majandusarengut.
Geopoliitiline mõtlemine on üsna sarnane.
Ka Rouhani tahab tugevat Iraani.
Prof Kam,
Revolutsioonikaart püüab Iraani tugevaks teha
ja töötab ajatolla Khamenei alluvuses.
See on omapärane, organiseeritud ja tõhus organisatsioon
See osaleb välispoliitikas suunates Iraani liitlasi
näiteks Jeemenis ja Süürias.
Neil on ka ballistiliste rakettide programm,
mis on oluliseks ohuks USA-le ja Euroopale.
Lääs peab seda tuumalepingu rikkumiseks,
kuna see rikub julgeolekunõukogu resolutsioone.
Kas võimujaotus Revolutsioonikaarti ja presidendi vahel
on kalkuleeritud Lääne segadusse ajamiseks,
kui see püüab mõista Iraani välispoliitikat?
Revolutsioonikaarti positsioon on viimastel aastatel muutunud.
See loodi Iraagi-Iraani sõja ajal
režiimi kaitseks.
See oli Revolutsioonikaarti algne ülesanne.
Iraani sekkumine Süürias on kõik muutnud.
Iraan on hakanud tungima ka teistesse riikidesse,
näiteks Iraaki ja vaevalt see sellega piirdub.
Iraani strateegia on seega muutunud.
Lähis-Idas on normaalne, et režiim tahab end kaitsta.
Ka Saudi-Araabias on lisaks tavaarmeele
teise printsi alluvuses rahvuskaart.
Võimu ei koondata samadesse kätesse.
Iraanis kaheldi armee revolutsioonivaimus
veel siiski, kui šahhi enam polnud.
Nii loodi selle vastukaaluks Revolutsioonikaart.
Kuna Iraani armee maa-, õhu- ja merevägi
keskendub kodumaa kaitsele,
keskendub Revolutsioonikaart, eriti Qudsi väed
välisoperatsioonidele.
Iraak on üks olulisemaid areene
selle šiiitliku rahvastiku ja relvajõudude tõttu.
Nüüd tahab Iraan luua ühisrinnet USA vastu
ka Talebaniga Afganistanis.
Iraan haarab loovalt uute võimaluste järele.
Pärsia perspektiivist
ümbritsevad Iraani mitmed ohud.
Qatarit võib pidada Iraani liitlaseks Saudi Araabia vastu.
Saudi Araabia on Iraani vaenlane
ja Iraan kasutab ära kõik võimalused, näitamaks,
et just saudid toetavad terrorismi, mitte iraanlased.
Küsimus on selles, kas mingi loova, innovaatilise diplomaatia abil
on võimalik jõuda Rouhani ja Zarifi ning nende partneriteni
eriti järgmine kuu ÜRO Peaassambleel?
Dr Machlis,
mida ütlete Iraani pürgimuse kohta laiendada oma mõjuvõimu
Lähis-Ida maades?
Iraan on ühelt poolt tugev rahvusriik,
mis on uhke oma ajaloo üle,
kuid samas šiiitlik riik.
Ta tahaks laiendada oma mõjuvõimu kõikidesse moslemimaadesse.
Lisaks Süüriale ja teistele võtmemaadele,
tahaks ta rohkem võimu ja sidemeid kõikjal Lähis-Idas,
seda ka Pärsia lahel.
Räägime palju Iraani ja Saudi Araabia konfliktist,
kuid Iraan tahaks parandada suhteid ka araabiamaailmaga.
Räägime nüüd Revolutsioonikaartist.
Nagu prof Kam ütles,
loodi see arendama mehhanismi
režiimi säilimise tagamiseks
pärast Iraagi-Iraani sõda.
Kas iraanlased peavad selle tänast raketiprogrammi
pigem kaitse- kui ründeotstarbeliseks?
Kas see peegeldab ka Iraani avalikku arvamust
Revolutsioonikaarti suhtes?
Iraanile on raketid ja tuumaleping osa heidutusest.
Vähemalt Iraani retoorika järgi
pole neil ründeeesmärki,
ja Iraan ei taha sõda naabritega.
Iraan peab oma legitiimseks õiguseks arendada tuumarelva
ja teisi kaitsevalmidusi.
Ma ei tea, mida nad tegelikult taotlevad,
kuid Iraan rõhutab oma õigust oma kaitset arendada.
Usun iraanlasi.
Raketiprogrammi hakati arendama 1980. aastail
Iraagi-Iraani sõja ajal
peamiselt kaitse- ja heidutusotstarbel.
Sõja alates polnud Iraanil rakette,
Iraagil aga oli neid palju.
Sõja ajal kogus Iraan siit-sealt väikese arsenali,
kuid sellest ei piisanud.
Nüüd on neil Lähis-Ida suurim raketiprogramm.
Iraani sõnul on see kaitseotstarbeline,
kuid kaitsest rünnakuni on lühike maa.
Iraaklased taotlesid tuumarelva juba enne iraanlasi.
Iraanlased püüdsid rünnata Iraagi tuumareaktorit
juba enne iisraellasi,
1980. a oktoobris, peagi pärast Iraagi-Iraani sõja algust.
Iraanlased pole tavaliselt seiklejad või provotseerijad.
Nad ehitavad oma jõu tuleviku kontaktideks,
näiteks Hezbollah'-Iisraeli sõjaks.
Ta ei taha provotseerida Iisraeli vasturünnakut,
isegi kui Iisraeli püüab peatada relvasaadetisi Hezbollah'le.
Iraan püüab hetkel Nasrallah't siiski kontrollida.
Iraan ootab õiget hetke.
Oleme rääkinud iraanlaste nägemusest
ja nende eesmärkidest,
Keskenduksin nüüd ameeriklaste ja eurooplaste reaktsioonile.
Kuidas suhtub maailm Rouhani tagasivalimisse?
USA ja Euroopa suhtumises on suur vahe.
Revolutsioonikaarti algaastatel,
kui Rafsanjani hakkas Iraani välismaailmale avama,
suundus ta esmalt
Euroopasse.
Euroopal on seega juba kogemus
Iraani lähenemise osas.
See on ka Iraani poolt vastuvõetavam,
kuna USA on talle "suur saatan", mitte Euroopa.
Euroopa ja Iraan on lähenenud juba alates 1989. a.
Euroopa on Iraanile vähem problemaatiline,
eriti nüüd, kui USAs on võimul Trump.
Eurooplased ja ameeriklased
on Iraani osas eri meelt,
eriti tuumalepingu suhtes.
Trump on rääkinud tuumalepingu tühistamisest,
isegi kui ta tee seda tingimata kohe, võimalik et mitte kunagi.
Ma ei usu, et Trump seda teeks,
kuid tema jutud on eurooplastes muret tekitanud.
Iraani ja USA suhe on Trumpi valitsuse ajal keeruline.
Eurooplased kardavad,
et Trump lõhub nende suhet Iraaniga.
Tuumaleping sündis kuue riigi lepinguna
või õigemini seitsme, kui EL kaasa arvata.
USA ei saa ühepoolselt tegutseda.
Osalesid ka Venemaa, Hiina,
Saksamaa, Suurbritannia ja Prantsusmaa.
Igaühel on oma nägemus.
Vähemalt selles asjas olid nad ühel nõul.
USA-l on raskusi oma poliitika häälestamisega.
Boeing ja teised firmad on tormanud Iraani turule,
et võistelda Euroopa ja Aasia ettevõtetega.
Samas tahab Trump Iraanile uusi sanktsioone seada,
eriti Revolutsioonikaarti ja teiste radikaalide vastu.
Ta ei taha kahjustada Rouhanit ja tema liitlasi.
Samas tahab ta luua uusi töökohti
ja teha Ameerika suureks.
USA peab müüma ka Iraanile.
Trump on olnud ametis nüüd pool aastat.
Tema poliitika pole veel stabiliseerunud.
Kuidas suhtub Iisrael Rouhani tagasivalimisse?
Usun, et Iisrael ootab, mis saab.
Vähemalt oleks see tark.
Iisraeli Iraani-poliitika vaevalt lähiaastail muutub,
sama käib ka Iraani kohalolu suhtes Süürias.
Iisraeli osalt mingit suurt muutust oodata pole.
Olen nõus.
Rouhani on Iisraeli jaoks siiski üsna mugav,
kuna ei räägi Iisraeli hävitamisest nagu Ahmadinejad.
Ta ei saa siiski tõeliselt Iraani strateegiat muuta.
Iisraeli ja selle naabermaade ajaloost tuleks õppust võtta.
Kui Sadat tuli Nasseri asemele, pidasime seda väikeseks muutuseks.
Ka meil, kui Rabin asendas Shamiri
või Barak Netanyahu,
arvati väljaspool, et kõik iisraellased on ühesugused,
kuid nüansid on otsustavad.
Rouhani võib tuua muutuse välisjõudude abil.
Me ei tohi teda liialt ülistada.
See kahjustaks tema sisepoliitilist positsiooni.
Võime suhtuda temasse optimistlikult ja teda ehk aidata.
Kahjuks on saateaeg otsas.
Aitäh, professor Kam, dr Machlis ja hr Oren!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Nägid äsja saadet Jeruusalemma Stuudio.
Kui pead seda sisukaks, võid toetada TV7 Jeruusalemma tööd.
Helista 900 1777 (kõne hind 7 euri) või kasuta ekraanilolevaid kanaleid.
Annetada saab ka PayPali kaudu.
Jeruusalemma Stuudio saab teoks tänu sinu annetusele.
Tõlge: Monika Jaaguri