Tervetuloa Jerusalem studioon!
Washington ilmoitti yllättäen -
päättäneensä vastoin Turkin tahtoa -
aseistaa Syyrian demokraattisia joukkoja.
USA:n mukaan siitä on hyötyä Isisin vastaisessa taistelussa.
Tästä keskustelevat professori Ofra Bengio -
Tel Avivin yliopistosta ja Shalemin akatemiasta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja tohtori Jonathan Spyer, -
Rubin-keskuksen johtaja ja Lähi-idän foorumin jäsen.
Herra Oren, mikä on tilanne?
Edessä on hämmentävä lyhennetulva.
Puhuitte SDF:stä, -
Syyrian demokraattisista joukoista.
Sitten on PYD, YPG ja PKK.
Ne kaikki ovat Turkin hallinnon vastustamia kurdijärjestöjä.
Lisäksi on KRG, joita Turkki pitää "hyvinä kurdeina".
Todellinen päätöksentekijä on kuitenkin DJT, Donald J. Trump.
Hän on päättänyt, -
että Isisin voittaminen Raqqan taistelussa, jossa SDF taistelee, -
on nyt tärkeämpää kuin kitkan välttäminen Turkin kanssa, -
vaikka hän tarvitsee Turkkia pitkällä aikavälillä.
Tohtori Spyer, -
SDF on ollut jo pitkään tärkeä osa Isisin vastaista taistelua.
Miksi Washington teki tämän ennennäkemättömän päätöksen nyt -
eikä vuosia sitten?
Amerikkalaiset ovat päätyneet siihen, -
että YPG, -
Koillis-Syyrian kurdijoukot, -
on kyvykkäin ja luotettavin ryhmä tuettavaksi.
Amerikkalaiset ovat jo käytännössä tukeneet YPG:tä, -
jota he sanovat SDF:ksi, johon kuuluu muitakin ryhmiä.
He sanoivat sitä ensin "Syyrian arabiliittoumaksi", -
mutta se tarkoitti käytännössä YPG:tä.
Pitkään vallalla ollut tilanne tuotiin nyt päivänvaloon.
Miksi Trump päätti tehdä sen nyt?
Ehkä hän tajusi, että Raqqan hyökkäys lähestyy, -
ja SDF tarvitsee siihen raskasta aseistusta.
Turkki olisi halunnut USA:n tukevan Syyrian arabikapinallisia, -
jotka ovat Turkin liittolaisia, mutta he ovat liian heikkoja.
USA teki siis strategisen päätöksen tukea kurdeja avoimesti.
Turkin presidentti Recep Tayyip Erdogan pyytää edelleen, -
ettei Yhdysvallat aseistaisi YPG:n kurdikapinallisia -
eikä muita SDF-ryhmiä.
Turkki syyttää YPG:tä yhteyksistä PKK:hon, -
kurdien työväenpuolueeseen.
Onko Turkin syytökset oikeutettuja, -
vai yrittääkö se vain saada tukea omille liittolaisilleen?
Itse asiassa Turkin linja on muuttunut, -
koska PYD:n johtaja -
vieraili aikoinaan Ankarassa, -
eikä sitä leimattu silloin terroristijärjestöksi.
Turkin nykyiset sisäiset ongelmat ovat syynä siihen, -
että se vastustaa PYD:tä ja YPG:tä.
Turkki yrittää kovasti estää Yhdysvaltoja tukemasta YPG:tä, -
mutta se on strateginen päätös, joka tuskin muuttuu.
Kurdit ja heidän arabiliittolaisensa ovat jo Tabqassa, -
joka on hyvin lähellä Raqqaa.
He todennäköisesti jatkavat siitä eteenpäin.
Yhdysvallat teki tämän päätöksen Venäjän vastapainoksi.
Venäjäkin tukee kurdeja, -
joten USA ei halunnut antaa koko kakkua sille.
Yhdysvallat julisti virallisesti, -
että YPG, tai SDF, on "hyödyllinen".
Venäjän presidentti Putin puolestaan ilmoitti, -
ettei Venäjä koe SDF:n aseistamista aiheelliseksi, -
mutta se pitää sitä merkittävänä voimana Isisin vastaisessa sodassa.
Siksi operaatioita koordinoidaan jatkossakin -
Assadin hallinnon ja Venäjän tukemien joukkojen -
sekä kurdijoukkojen välillä.
Herra Oren, -
onko tämä Venäjän ja Yhdysvaltojen välistä taistelua -
vai pikemminkin paikallinen yhteenotto?
Täytyy odotella, -
mitä Trumpin ja Erdoganin tämän viikon tapaamisesta seuraa.
He keskustelevat nyt neuvonantajiensa kanssa.
Trumpin Lähi-idän vierailun jälkeen heillä on vielä lisää pohdittavaa.
Syyrian kuohunnan vuoksi -
Assadin hallinto ei tietenkään pidä -
niin sanotuista Syyrian demokraattisista joukoista.
He ovat hänen vihollisiaan, -
mutta myös Isis on Assadin vihollinen.
Siksi taktisista syistä tässä tilanteessa -
hän hyväksyy SDF:n, vaikka USA aseistaa sitä, -
ja USA on törmäyskurssilla hänen suuren suojelijansa, Venäjän, kanssa.
Kahta kurdikokonaisuutta Turkki sen sijaan vastustaa.
Toinen niistä on se Kurdistan, josta on unelmoitu iät ajat.
Se kattaisi Iranin, Turkin, Syyrian ja Irakin kurdialueet.
Turkki ei halua sellaista Kurdistania, eivät myöskään Irak ja Iran.
Toinen on se, mitä tapahtuu Turkin sisällä.
Ankarassa uskotaan, että jos Pohjois-Syyriassa on kurdiprovinssi, -
siitä tulee tukikohta, josta tehdään iskuja Turkin sisälle.
Trump saattaa kuitenkin saada Erdoganin vakuuttumaan siitä, -
että tämä on vain lyhytaikainen projekti, -
koska USA tarvitsee maajoukkoja.
Se ei halua lähettää omiaan, mutta se voi käyttää kurdijoukkoja.
Raqqan voiton jälkeen, muutaman viikon tai kuukauden kuluttua, -
kurdit eivät saa hallita voittamiaan alueita, -
eivätkä he saa turvallisuus- vyöhykettä Pohjois-Syyriaan, -
ja aseet saatetaan ottaa heiltä takaisin.
Mielenkiintoista. Tohtori Spyer, -
SDF sai yhtäkkiä raskasta aseistusta.
Erdogan varoitti, että jos USA lopettaa sen tukemisen, -
sellaista hyvin aseistettua järjestöä vastaan on vaikea taistella.
Onko myös Syyria huolissaan siitä, -
vai luottaako Venäjä siihen, -
että SDF jätetään yksin jossain vaiheessa, -
jolloin Venäjä ja Syyrian presidentti voivat valloittaa Raqqan takaisin?
Syyrian hallinto on hyvin huolissaan SDF:stä, -
varsinkin nyt kun Yhdysvallat lisää sille tukeaan.
Assad pyrkii tietysti valloittamaan takaisin koko Syyrian -
ja yhdistämään sen valtansa alle.
Sunniarabien kapina Assadin hallintoa vastaan -
on merkittävästi heikentynyt Länsi-Syyriassa.
Assadin hallinto toivoo voivansa pirstoa kapinallisten alueet -
ja vallata lopulta takaisin koko Länsi-Syyrian.
Nyt Eufratin itäpuolella nousee uusi sotajoukko -
strategisessa liitossa Yhdysvaltojen kanssa.
Siitä tulee vahva voima.
Assadin lähipiirit ovat ymmällään siitä, -
miten Syyriaa voidaan enää yhdistää, -
kun koillisessa on tällainen uusi voima.
Kävitte hiljattain Damaskoksessa -
ja Assadin hallitsemilla alueilla.
Pitävätkö he SDF:ää suurimpana haasteenaan, -
vai keskittyvätkö he pienempiin, sunnien tukemiin aseryhmiin?
Hallinto keskittyy tällä hetkellä "sovintoon" maan länsiosassa.
Ne ovat kapinallisten pieniä, paikallisia antautumissopimuksia.
Nyt kun Astanan sopimus jakaa kapinallisten alueet "turva-alueiksi", -
hallinto varmaankin kääntää huomionsa Itä-Syyriaan -
ainakin estääkseen SDF:ää valloittamasta tiettyjä alueita, -
esimerkiksi Deir ez-Zurin kaupunkia.
On mahdollista, että Venäjä ja Assadin hallinto pyrkivät nyt itään -
estääkseen SDF:ää saamasta merkittäviä alueita.
Itä-Syyriassa on nyt kilpajuoksu.
Isis on selvästi nyt menettämässä otteensa Itä-Syyriasta.
Kysymys kuuluu, kelle ne alueet päätyvät?
Kapinallisetkin ovat vielä vahvoilla Etelä-Syyriassa, -
ja heillä on omat tavoitteensa ja tukijansa.
Astanan ansiosta huomio voidaan kääntää nyt pois Länsi-Syyriasta.
Huomio kääntyy itään.
Huomauttaisin, että Venäjäkin tukee kyllä SDF:ää -
sotilaallisesti ja jopa poliittisesti.
Nimenomaan Venäjä on pyytänyt kurdeja mukaan Astanaan ja muualle.
Se ei siis pidä SDF:ää kiusankappaleena, -
vaan tärkeänä kumppanina.
Siksi Yhdysvaltojen on hyvä olla mukana kuvioissa -
tukemalla kurdeja ennen kuin Venäjä tekee sen.
Toinen kysymys on, mitä tapahtuu Raqqan taistelun jälkeen.
Kestää luultavasti pitkään, ennen kuin mitään selvää on nähtävissä.
Maa pysyy joka tapauksessa pirstaleisena.
Jotkut alueet ovat hallinnon hallussa, -
mutta joidenkin alueiden haltuunotto kestää pitkään.
Yhdysvaltojen hallinnossa on pitkä institutionaalinen muisti.
Jotkut sen oppimista läksyistä on turhiakin, -
tai sellaisia, joita ei voi soveltaa nykytilanteeseen.
Yksi niistä on Afganistanin tapahtumat 1980-luvulla.
USA aseisti mujahideeneja muun muassa ilmatorjuntaohjuksilla, -
ja sitten heistä tuli al-Qaida.
Obaman hallinnon aikaan aseistamisesta kiisteltiin.
Hillary Clintonin ulkoministeriö ja CIA halusivat aseistaa kapinallisia.
Muut olivat vastahakoisempia.
Trumpin hallinnossa asia näyttää yksinkertaisemmalta.
Presidentti on ehkä kysynyt neuvonantajiltaan, -
mitä tarvitaan Raqqan voittamiseen -
ja ehkä myös Abu Bakr al-Baghdadin pään saamiseen.
He ehdottivat ehkä SDF:n aseistamista -
huomauttaen sen mahdollisista seurauksista.
Hän päätti aseistaa sitä nyt ja huolehtia muusta myöhemmin.
Mainitsitte, että nyt käydään kilpajuoksua siitä, -
kuka saa haltuunsa alueet -
Isisin vetäytyessä Syyriasta ainakin toistaiseksi, -
samoin Mosulista ja muualta Irakista.
Tästäkö syystä presidentti Trump neuvonantajineen päätti, -
että nyt on pidettävä kiirettä ja valloitettava Raqqa -
ennen kuin Venäjä ja Assad tekevät sen?
En usko, että amerikkalaiset ajattelivat niin pitkälle.
Päätös oli ajankohtainen, -
koska Raqqan operaatio on selvästi pian edessä.
Raqqa on jo saarrettu, -
ja seuraavaksi täytyy tunkeutua itse kaupunkiin.
Siitä tulee pitkä ja verinen taistelu.
SDF tarvitsee siihen paljon kalustoa.
Mosulissakin taistelu kesti pitkään, -
vaikka joukot olivat siellä monessa suhteessa tehokkaampia.
Pieni osa Länsi-Mosulia on vieläkin valtaamatta.
Siellä on kuollut paljon ihmisiä.
En usko USA:n hallinnon miettineen kilpajuoksua Venäjää vastaan.
Venäjä ja Assadin hallinto sitä kyllä miettivät.
Mielestäni Trump etsii ulospääsyä tästä tilanteesta.
Siksi hän pitää Venäjää -
sekä ongelmana että ratkaisuna Syyriassa.
Hän haluaa osoittaa, -
ettei hän ole mukana Venäjän liittoumassa, -
ja että hän tukee joukkoja, jotka voittavat Raqqan Isisiltä.
On myös mainittava uudet sotilaalliset tosiasiat.
Nykyinen sodankäynti on sellaista, -
että pelkkä aseistaminen tiettyä aikaa ja taistelua varten ei riitä.
Amerikkalaiset tarjoavat tiedustelua, valvontaa, -
ratkaisevan tärkeitä tulentarkkailijoita ja neuvonantajia.
Kun he vievät sen kaiken pois taistelun jälkeen, -
kurdit eivät voi käyttää aseitaan.
He tarvitsevat aseilleen huoltoa, varaosia ja ammuksia.
Ohjat pysyvät siis jossain määrin amerikkalaisten käsissä.
Vaikka siis Turkin huolenaihe on ymmärrettävä, -
se voi osoittautua turhaksi muutamassa kuukaudessa.
Se on totta.
Nähtäväksi jää, mitä USA tekee taistelun jälkeen.
Se saattaa hylätä entisen liittolaisensa.
Historia on täynnä esimerkkejä siitä.
En kuitenkaan usko siihen.
Sekä Syyria että Irak pysyvät jakautuneina.
Se on eri liittoumien ja suojattien sakkipeliä.
Ne voimat, jotka haluavat vaikuttaa sillä alueella, -
tarvitsevat Raqqan taistelun jälkeenkin hyödyllisiä liittolaisia.
Venäjä ja Hizbollah pysyvät tietysti Assadin hallinnon rinnalla.
Yhdysvallatkin tarvitsee suojatteja.
On kiinnostavaa nähdä, miten se selviää tästä pulmasta -
Nato-liittolaisensa Turkin ja kurdien välillä.
Huomauttaisin lisäksi, -
että Itä-Syyriasta puhuttaessa täytyy huomioida myös Länsi-Irak.
Puhuttaessa eri joukkojen kilpajuoksusta on muistettava, -
että Mosulin länsipuolella on Irakin hallinnon šiiajoukkoja, -
jotka ovat myös Assadin puolella.
Ne tekivät juuri hyökkäyksen länteen kohti Syyrian rajaa.
Hekin keräävät sitä, mitä Isisiltä jää.
Assadin hallintoa tukevat joukot -
voivat jossain vaiheessa yhtyä.
Haluaisin keskustella tästä lisää.
Šiiajoukot olivat tärkeässä osassa Irakin hallinnon voitossa Irakissa.
He julistivat suuntaavansa Syyriaan Mosulin taistelun jälkeen.
Odottavatko Syyrian hallinto -
ja Syyriassa parhaillaan toimivat šiiajoukot -
tätä seuraavaa sodan vaihetta?
Odottamisesta en tiedä, -
mutta varmasti he seuraavat Länsi-Irakin tapahtumia.
Niille olisi tietysti hienoa liittyä toisiinsa.
Syyrian ja Irakin joukot eivät nytkään ole erillisiä, -
vaan irakilaisjoukot ovat jo sotineet Syyrian sodan tärkeissä kohteissa.
Ne ovat samoja Iraniin sidoksissa olevia šiiaryhmiä.
Tavallaan Irakin ja Syyrian sodat ovat yksi kokonaisuus.
Myös Irakin kurdijoukoilla on yhteyksiä -
Syyrian kurdialueisiin.
Häviävätkö niiden väliset vihamielisyydet -
šiiajoukkojen uhan alla?
Tuskinpa.
KRG:n sekä PKK:n ja PYD:n -
vihollisuus on pitkälle juurtunut.
Sekä Öcalan että Barzani haluavat edustaa koko kurdikansaa.
Niillä on myös ideologisia eroja.
Irakin kurdit haluavat itsenäisyyden, -
mutta Turkin kurdit tavoittelevat -
jonkinlaista epäselvää demokraattista autonomiaa.
Tälläkin tasolla nämä kaksi osapuolta ovat törmäyskurssilla.
Haluaisin kuitenkin puhua optimistisesti -
Syyrian kurdien tilanteen ratkaisusta.
Jos Erdogania nyt painostetaan, -
hän saattaa tehdä rauhan PKK:n kanssa.
Se lievittäisi hänen paineitaan Syyriassa.
Trump yrittää ehkä saada Erdoganin tekemään sen.
En tiedä, suostuuko Erdogan siihen.
Melkoista optimismia!
Jotkut uskovat siihen, -
tai ainakin siihen, että Eufratin itäpuoli annettaisiin SDF:lle -
ja länsipuoli Turkille.
Mahdollisuuksia on monia.
Vahvimpia ovat kuitenkin Iranin tukemat šiiajoukot, -
jotka ovat tulossa Syyriaan -
toteuttamaan Iranin unelmaa päästä Välimerelle.
Professori Bengio mainitsi kaksi nimeä.
Toinen on PKK:n johtaja Abdullah Öcalan, -
joka on ollut vankilassa 18 vuotta.
Hänet saatiin kiinni Nairobissa -
Clintonin hallinnon avustuksella 1999.
Turkki oli tuolloin sekulaarinen ja sotilasjohtoinen USA:n liittolainen.
Vankilassa Öcalan on maltillistunut.
Hän kuulostaa nyt valmiimmalta kompromisseihin.
Toinen henkilö on Masud Barzani, -
Irakin Kurdistanin autonomisen alueen johtaja.
Hänellä on läheiset yhteydet Israeliin.
Herää kysymys, mikä on Israelin etu, ja mitä Israel haluaa Barzanilta -
Turkin, Bagdadin hallinnon, Iranin ja Syyrian suhteen.
Sekin on kiinnostava näkökulma.
Israelin pääministeri Netanjahu on niitä hyvin harvoja johtajia, -
jotka ovat ilmaisseet tukensa Irakin Kurdistanille.
Barzanin suvun ja Israelin suhde on syvä ja monisyinen.
Se juontaa juurensa 1960-luvun kurdijohtajien sukupolveen.
Monet israelilaisupseerit ovat viettäneet nuoruudenpäiviään -
heidän seurassaan.
Erdoganin mahdollinen sopimus PKK:n kanssa -
on sekin mielenkiintoinen näkökulma.
Ofra oli oikeassa sanoessaan, -
että kurdien levottomuus Turkin sisällä on syynä -
Erdoganin linjaan Pohjois-Syyriassa.
Mielenkiintoista. Valitettavasti ohjelma on lopuillaan.
Saatte kukin sanoa loppukommenttinne.
Tilanne on niin epävakaa, että tulevaisuutta on vaikea ennustaa.
Kurdit ovat kuitenkin siellä jäädäkseen.
He pitävät kiinni saavutuksistaan. 1900-luvulle ei ole paluuta.
Useimmat osapuolet ajattelevat kapea-alaisesti.
Bashar Assad ajattelee tietysti vain omaa selviytymistään.
Turkki ajattelee omia etujaan, ja kurdeilla on omat tavoitteensa.
USA:n hallinto haluaa ennen kaikkea voittaa Isisin.
Ainut voima, jolla on alueellista ja ehkä globaaliakin näkökulmaa, -
on Venäjä.
On kiinnostavaa nähdä, -
miten Putin reagoi Erdoganin ja Trumpin tekemisiin.
Sen lisäksi Iranilla on pyrkimyksiä Syyriassa.
Juuri sitä aioinkin sanoa.
Lähiviikkoina ja -kuukausina šiiajoukot etenevät länttä kohti.
Venäjä ja Assad suuntaavat itään valloittamaan Isisin alueita.
Amerikkalaisten tukema SDF etenee etelään kohti Raqqaa.
Estääkö se šiiajoukkojen yhtymisen? Siinä on paljon seurattavaa.
Ainakin siitä voi olla varma, että konflikti jatkuu vielä.
Kiitos, tohtori Jonathan Spyer, tohtori Ofra Bengio ja Amir Oren!
Kiitos myös katsojille, näkemiin tiistaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta