JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Kaootilisest Lähis-Idast
on saanud rahvusvaheliste ja regionaalsete jõudude mänguväli.
Täna arutame seda, kas USA ja Venemaa pingestatud suhted
võivad ohustada Lähis-Ida stabiliseerimiskatseid.
Tere tulemast Paula Slier,
Russia Today Lähis-Ida büroo juht,
TV7 analüütik Amir Oren
ja Lähis-Ida analüütik Etgar Levkovits.
Härra Oren, milline on hetkeseis?
President Putin on haaranud selgelt
strateegilise initsiatiivi,
ehk isegi kahe aasta eest juba,
nii Süüria sündmustes kui mujal, kus Venemaa on osalenud.
Putini ja Trumpi suhted on siiski tekitanud
üllatavaid siseväljakutseid plaanidele,
mis Trumpi valitsusel Venemaa suhtes olid.
USA ja Venemaa prioriteedid pole samuti ühesugused.
USA tahab eelkõige vabaneda ISISest.
Venemaal on teised prioriteedid, millest vestleme hiljem.
Kahe suurriigi suhteis on probleeme.
Olen nõus.
Venemaa on üllatunud Putini ja Trumpi vahelistest probleemidest.
Nad ootasid ameeriklastelt
paremat reaktsiooni
pärast Trumpi valituks osutumist.
Juhid on vestelnud telefonitsi vaid kolm korda.
Venemaa ootab ettevaatlikult, mis näo suhe USAga võtab.
Tulevik tekitab küsimusi,
kuna Trumpi kavatsused Lähis-Idas on ebaselged.
See on huvitav,
kuna enne valimisi
rääkis Trump Putinist positiivselt.
Geopoliitiline gravitatsioon on nad siiski lahku ajanud.
Suurim põhjus selleks on,
et Venemaad süüdistatakse USA valimistesse sekkumises.
Teine põhjus on ka USA rünnak Süürias.
Ootused pöördusid vastupidiseks.
Vaatame üle aktuaalsed sündmused Süürias ja Iraagis
ning Astana kõnelustel.
Mainisin esmalt Jordaania kuninga Abdullah' II avaldusi.
Ta kuulutas Moskvas kohtumisel president Putiniga
ja ka varem kohtumisel president Trumpiga Washingtonis,
et Lähis-Itta ei tule stabiilsust,
kui USA ja Venemaa omavahel läbi ei saa
ega otsi ühiselt toimivat lahendust.
Kui tõenäoline on kahe suurriigi koostöö,
mida Lähis-Ida riigid hädasti vajavad?
See näib tõsi olevat.
NSVL ajal öeldi,
et Lähis-Idas pole rahu ilma USAta
ega sõda ilma NSVL-ita.
NSVL hakkas sekkuma Lähis-Ida asjadesse 1950. aastail.
Alles pärast selle kokkuvarisemist 1980. a-te lõpul,
sõlmisid Iisrael ja Jordaania rahu
ning olukord rahunes ka mujal Lähis-Idas.
On põhjust uurida mõlema riigi väljakuulutatud doktriini.
Doktriin määrab armee varustuse ja tegevuse.
President Putin avaldas mõne aasta eest dokumendi
Venemaa sõjalise doktriini ja strateegia kohta.
Esmane selles pikas dokumendis oli NATO-oht.
Putin kardab endiselt,
et USA juhitud NATO tahab Venemaad sisse piirata
ja tuua naaberriikidesse vägesid.
Tema jaoks on eriline oht USA.
Selle peegelpildiks on USA Kaitseministeerium.
Trump pole uut doktriini veel avaldanud.
Ka Pentagon peab olulisimaks ohuks Venemaad.
Maade vahel on arenemas intensiivne konkurents,
kui juhid ei kohtu ja seda ei muuda.
Konkurents on tõesti intensiivne,
kuid Lähis-Idas on kaks erinevat arengusuunda.
Ühelt poolt osaleb Venemaa Lähis-Idas üha rohkem.
See pole siiski Venemaa välispoliitikas keskne.
Putinile on tähtsamad naabrid, Euroopa ja endise NSVL alad.
Lähis-Ida on talle hüppelauaks rahvusvahelisele areenile.
Samal ajal on USA, vähemalt Obama ajal,
Lähis-Idast taandunud ja Putinile võimalusi andnud.
Maade konkurets toimub niisiis piirkonnas,
kus neil on erinev dünaamika.
On selge, et mõlemaid on vaja Lähis-Ida stabiliseerimiseks,
eriti Süürias.
Mõlemad kindlasti mõistavad seda.
Süüria kriisi lahendamiseks on käivitatud kaks eri protsessi.
USA juhitud ja ÜRO toetatud Genfi protsess on nurjunud.
Venemaa toetatud Kasahhi protsess on veel elus,
kuid seegi pole USA puudumise tõttu edenenud.
Mõlemad niisiis mõistavad, et osalema peavad mõlemad.
Küsimus on selles: kes teeb poliitika?
Venemaal on see selgelt Putin. Talle rivaali ei leidu.
USAs on asi keerulisem.
Presidendi täidesaatva võimu kõrval avaldab seal mõju Kongress.
Paljud senaatorid kritiseerivad Trumpi poliitikat ja kogenematust.
Vabariiklasest senaator McCain,
kes on oluline sõjalise komitee liige,
peab Trumpi valitsust liiga Venemaa-meelseks.
Täidesaatval poolel teevad otsuseid kaks kindralit -
kaitseminister Mattis ja julgeolekunõunik McMaster.
Kuna välisminister Tillersoni on peetud liiga Vene-meelseks
oma ärielu kogemuse tõttu,
teeb ta nüüd kõik, et mitte liiga Vene-meelne paista.
Venemaale on seega Trumpi võit pigem kahjuks kui kasuks tulnud.
Lähis-Ida riigid, nagu Iisrael, Egiptus ja Jordaania,
on möödunud aastatel valinud kas Venemaa või USA.
Nüüd taotlevad nad mõlema poolehoidu.
Kas pinged nende vahel kujutavad tõsist väljakutset Lähis-Ida maadele,
kes püüavad mõlemaga läbi saada?
See pole tingimata koorem, vaid võimalus.
Asi pole üksnes Venemaa ja USA rivaalitsemises,
vaid ka selles, kuidas Lähis-Ida maad seda näevad.
Näiteks Iisrael võib seda ära kasutada.
Iisrael teab, et Venemaa toetab palestiinlasi.
Ta mõistab, et Venemaa peab seda tegema.
Ka Venemaa ei esita küsimusi Iisraeli rünnakute kohta Süürias,
mida Iisrael pole omaks võtnud.
See on poliitika.
Riigid mõistavad teineteise huve ja kohanduvad nendega.
Paljuräägitud valimiseelne mantra "Ameerika esimesena"
paistab juba möödas olevat,
kui see üldse kunagi kehtis.
See on klassikaline olukord,
kus ohjad on vanade kindralite käes.
Trumpi välispoliitika kujuneb selle järgi.
"Ameerika esimesena" pole teostunud.
Trump sõidab kõigepealt Saudi Araabiasse
ning seejärel Iisraeli, Rooma ja NATO kohtumisele Brüsselisse.
Saudi Araabias Riyadhis osaleb ta sunniitlike riikide kohtumisel,
kus arutatakse olukorda,
eriti Saudi Araabia ja Iraani vaenu.
See on muutnud keerukamaks ka USA ja Venemaa suhted.
Venemaa on šiiitide ja neid juhtiva Iraani poolel.
USA omakorda keskendub Saudi Araabiale.
Kas ee on osa kahe riigi rivaalitsemisest?
Mitte tingimata.
Venemaal on oma moslemiprobleem.
Ta ei taha, et moslemivähemus radikaliseeruks.
Ta ei taha süvendada riigivastast tegevust.
USAsse naasvad võitlejad tekitavad terrorirünnakute hirmu,
kuid see pole nii suur mureallikas.
Siin on veel üks dimensioon.
Venelased võivad näiteks ahistada Iisraeli Süürias,
kuid ei suuda tuua araabia pooli kõnelustelauda.
USA toetab Iisraeli ca 4 miljardi USDga aastas.
Iisraeli kaitse sõltub USA toetusest.
Seda peetakse enesestmõistetavaks, kuna see on olnud nii aastakümneid.
Kui see ära võetaks, variseks Iisraeli kaitse kokku.
Teineteisemõistmise memorandum on koostatud küll kümneks aastaks.
Ometi ei suuda USAgi Iisraeli kõnelustelauda tuua.
Mõlemad riigid käituvad nagu oleks neil kliendid.
Assadi Süüria sõltub loomulikult Venemaast.
Ka Venemaa ei saa siiski Assadi käsutada,
mis puudutab Golani tagastamist Süüriale
vastutasuks rahu eest.
Trump kritiseeris Iraani lepingut juba valimiskampaania ajal.
Ehk külastab ta seepärast kõigepealt Saudi Araabiat.
Ta ehitab Iraani vastast koalitsiooni.
Ka minu meelest ei tähenda see tingimata,
et sunniitide-šiiitide rivaliteet Venemaa-USA suhteid mõjutaks.
Venemaa on lähenenud ka saudidele.
Ta läheneb ka USA vanadele liitlastele Egiptusele, Türgile ja Iisraelile.
Selles mõttes ületavad nad piire.
Trump kogub Saudi Araabias Iraani vastast koalitsiooni
ja moslemite toetust võitluseks islamiterrorismiga.
Ta taotleb ka läbimurret Iisraeli ja palestiinlaste läbirääkimistel.
Ta küsib ehk saudidelt, mis neil Iisraelile pakkuda oleks.
Trumpi peatne visiit rõhutab eelkõige
tema ja Obama erinevust.
Ta otsustas minna esmalt just Saudi Araabiasse,
erinevalt Obamast, kes läks Egiptusse.
Seejärel läheb Trump kohe Iisraeli, kelle Obama meelega välja jättis,
kuigi tema valitsuses käis tuline vaidlus,
kas ta peaks kohe pärast Kairo kõnet Iisraeli minema.
Seejärel läheb Trump Vatikani.
Trump rõhutab Saudi Araabiat ja Iisraeli
USA kauaste liitlastena Lähis-Idas.
Teisel pool on USA vaenlased, keda juhib Iraan.
On väga kõnekas,
et Trump, kes ei taha üldse USAst lahkuda,
on valinud esimeseks sihtkohaks ohtliku Lähis-Ida.
Oma pika ametiaja avamänguks
külastas Obama Türgit, Saudi Araabiat ja Egiptust.
Nad ei teinud Tel Avivis isegi vahemaandumist,
et Iisraelile toetust avaldada.
Trump aga tahab Lähis-Idas koalitsiooni,
kus Saudi Araabia ja Iisrael ühe laua taha tuleksid.
See on pretsedenditu.
Iisrael on siiski tihti öelnud,
et teavitab Moskvat kogu oma tegevusest Süürias.
Ta ei tee midagi salaja.
See käib Iisraeli-Venemaa koordinatsioonimehhanismi juurde.
Kas Venemaa peab USA uut huvi Lähis-Ida suhtes
ja selle uut Lähis-Ida poliitikat
mingiks väljakutseks Lähis-Ida vaakumis?
Oma töös vene kanalil on mul tekkinud tunne,
et venelased on Trumpi suhtes ebakindlad.
Nad kahtlustavad, et Trump ei saa bürokraatide tõttu tema ise olla.
Mainisite Trumpi rünnakut Süürias. See oli venelastele üllatus.
Nad pidasid seda otseseks rünnakuks Venemaa vastu.
Nende meelest polnud see vajalik.
See tekitas maade vahel pingeid.
Nad ei mõtle tingimata, et Trump Lähis-Itta naaseks.
Nad lihtsalt ei tea, kuidas temasse suhtuda.
Nagu varem ütlesin, on venelased pettunud.
Putinit ootavad ees valimised ja ta peab näitama oma tugevust.
Venemaa peab esinema USA kõrval suurriigina,
kuid Trump pole Putiniga veel kohtumistki kokku leppinud.
Hr Oren, ütlesite, et Iisrael sõltub USA abist,
vähemalt kvalitatiivse paremuse säilitamiseks Lähis-Idas.
Iisrael on küll teatud määral ka isemajandav,
kuid vähemalt selle selge eelis õhuruumis sõltub USAst.
Nüüd otsib Iisrael uusi sõpru, näiteks idast,
nagu Netanyahu on öelnud,
näiteks Indiast, Hiinast ja Venemaalt.
Ka Egiptuse välisminister Sameh Shoukry ütles,
et nad ei taha kõiki "välispoliitika-mune" USA korvi panna,
vaid jagavad neid ka itta.
Kas USA võib nüüd avaldada Lähis-Ida maadele antud abiga survet,
et neid ainult oma leeris hoida?
Egiptuse välisministri avaldus on kena,
kuid fakt on, et nii munad kui korv
on valmistatud Ameerikas.
Mingeid muid alternatiive pole.
Iisrael püüab Süürias Venemaaga pingeid vähendada.
Ta ei hoiata ette, kuid hoiab ära intsidente Vene hävitajatega.
Venelastele ei meeldinud,
kuidas Netanyahu Trumpi rünnaku järel takka kiitis.
Netanyahu sekkumine oli nende meelst rumal ja kohatu.
Paula mainis Venemaa järgmise aasta valimisi.
Putinil on õnnestunud võistelda kaalu võrra kangemas klassis.
Venemaal on probleeme,
kuid Putin on keskendanud selle jõu soovitud objektidele
Ukrainasse ja Süüriasse.
USA ja Lääne puhul üldiselt
on tervik väiksem kui osade summa.
Käesoleval nädalal raporteeriti Stockholmis Lääne julgeolekukuludest
Need on Venemaaga võrreldes 12-kordsed.
Osalevate maade poliitikast seda välja ei loeks,
kuna seda pole koordineeritud.
Ehk leiavad nad mingi ühise keele mainitud NATO tippkohtumisel.
Hr Levkovits, tahaksin rääkida sellest,
kuidas näeb USA oma suhet Venemaaga.
Trump on väljendanud soovi Moskvaga suhteid normaliseerida,
et tõsta riigid tasemele, kus nad tema meelest olema peaksid.
Kas Trumpi vastased süüdistused
suhete normaliseerimise valguses Venemaaga
on osaliselt neid pingeid põhjustanud
ja häirinud riikide tegevust Lähis-Idas?
Käimasolev juurdlus
Venemaa väidetavast sekkumisest
USA valimistesse
ei lase Trumpil Putinit enda juurde kutsuda,
nagu ta näiteks kutsus Hiina juhi,
Netanyahu, Abbasi ja Abdullah.
Ta pole saanud Putinit kutsuda,
kuna Venemaa võimalik sekkumine USA valimistulemustesse
on endiselt uurimise all.
Trump peab nende reaalsustega arvestama.
Nad kohtuvad ehk juulis Saksamaal.
Seni pole ta saanud midagi teha
poliitilise delikaatsuse tõttu.
Kui juurdlus jätkub,
kohtuvad nad alles sügisel ÜRO peaassambleel.
Kas rünnak Süüriasse vastas Trumpi tahtele?
Kas jõumees näitas sellega oma sallivuse piire?
Kas see muutis arusaama sellest, kuidas USA Lähis-Idas töötab?
Venemaa on segaduses.
See oli üllatav rünnak nende endi vastu.
Ameeriklaste rünnak Süüriasse näitas selgemalt kui miski muu,
et Trump on Obama vastand.
Obama kõhkles kuus aastat ega teinud lõpuks midagi.
Trumpil kulus vaid mõni päev kui mitte mõni tund.
Jah, kuid see on vastuolus muljega,
et ta tahab Venemaaga koostööd teha.
Ta siiski teavitas venelasi rünnakust ette.
Venemaa perspektiivist tehti rünnak
ilma tõenditeta Assadi vastu.
Venemaa ei pidanud viimase hetke hoiatust heaks žestiks.
Rünnak oli siiski erandjuhtum.
Trump võis seda teha perekondlikel põhjustel,
kuna tema tütar Ivanka rääkis, kuidas teda šokeeris video,
kus näidati kannatavaid lapsi.
Valitsus on nüüd püüdnud olukorda maha rahustada,
ka mujal, näiteks Koreas.
President Trump teeb avaldusi,
kuid riikliku julgeoleku nõukogu teatas kolleegidele Soulis,
et USA poliitikat ei tohiks hinnata vaid presidendi kõnede põhjal.
Ta ei puuduta oma avaldustes poliitiliso detaile.
Venelased pole andnud avameelsus- ja tõevannet,
kindlasti mitte Putin.
Kui nad teevad oma doktriinikohase avalduse
"halli tsooni erioperatsioonide" kohta,
võidakse tõde veidi moonutada.
USA demokraatlik valitsus, kuigi see on vabariiklik,
peab Kongressile ja rahvale kõigest rääkima.
Neil on rohkem piiranguid.
Saateaeg on lõppemas.
Saate kõik veel sõna tulevikunägemusteks.
Paljud ootavad, mida ütleb Trump oma visiidil
ähvarduse kohta kolida saatkond Tel Avivist Jeruusalemma.
Küsimus on ka selles, kas ta võib muudatuse käivitada
või on see esimene välisvisiit üksnes sõnakõlks.
USA-Venemaa suhe on veel ebakindel.
Venemaa on hetkel Trumpis pettunud
ja jätkab oma tegevust Lähis-Idas.
Venelased lootsid, et ameeriklased jätkavad taandumist,
kuid nad ootavad endiselt, et USA ei tegutseks ühepoolselt.
Selle on nad tõesti selgeks teinud.
Trump on näidanud, et ta on see jokkerkaart, mida oodati.
Rünnak Süüriasse rääkis moraalsest kindlusest.
See oli üllatus ka paljudele tema vastastele.
USA luureringkondades on teda selle eest kiidetud.
Tema visiit tuleb huvitav.
Väga kalkuleeritud jokkerkaart.
Mõne aasta eest oli moes termin sõber-vaenlane.
USA ja Venemaa peavad läbi saama maailmas
ja Julgeolekunõukogus, kus neil mõlemal on vetoõigus Hiina,
Suurbritannia, kui see on veel suur, ja Prantsusmaa kõrval.
Nad peavad koordineerima oma tegevust Lähis-Idas.
Minu meelest on ta suur, kuid see on teine teema.
Aitäh osalemast, Paula Slier, Amir Oren ja Etgar Levkovits!
Aitäh head vaatajad! Järgmise korrani!
Kui äsjane saade teile meeldis,
siis TV7 Iisraeli tööd saab toetada
ekraanilolevate kanalite kaudu.
Jeruusalemma Stuudio
valmib tänu teie annetustele.
Tõlge: Monika Jaaguri