Tervetuloa Jerusalem studioon!
16. huhtikuuta Turkissa äänestettiin -
maan perustuslain 18 muutosehdotuksesta.
Vaikka oppositio syyttää tuloksia vilpillisiksi, -
muutokset hyväksyttiin.
Niitä kannatti 51,41 % ja vastusti 48,59 %.
Turkin kansanäänestyksen merkityksestä keskustelevat -
tohtori Eran Lerman Begin-Sadat- strategiatutkimuslaitoksen tutkija -
Shalemin akatemiasta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja Chai Cohen Yanarocak
Tel Avivin yliopiston Moshe Dajan -keskuksen tutkija, tervetuloa!
Herra Oren, antaisitteko tilanteesta laajemman kuvan?
Sellaisen antaminen mistä tahansa on nykyään riskialtista.
Kukaan ei osannut ennustaa, -
että vuonna 2017 USA:n presidentti -
olisi Donald Trump, -
ja Britannian pääministeri Theresa May -
ja Ranskan presidentti joko Emmanuel Macron tai Marine Le Pen.
Tulevaisuutta kannattaa siis arvioida nöyrin mielin.
Turkki kuitenkin näyttää jatkavan samoilla raiteilla.
Erdoganin ominaisuudet ovat olleet jo pitkään ilmeisiä.
Nyt kun äänestyksen tulokset vahvistivat hänen valtaansa, -
hän todennäköisesti pitää kiinni linjastaan entistäkin enemmän.
Erdoganin politiikassa on ristiriitaisuuksia.
Hän on toisaalta hieman epävarma.
Hän kokee tärkeäksi korostaa, -
että Turkin on puolustauduttava ulkoisia ja sisäisiä vihollisia vastaan.
Onko se epävarmuutta vai strateginen linjaus?
Turkilla on vakituisia vihollisia ja väliaikaisia liittolaisia.
Keskustelemme niistä myöhemmin.
Toisaalta Erdoganilla ja hänen kumppaneillaan, -
kuten pääministerillä ja ulkoministerillä, -
on myös ylemmyyskompleksi.
He puhuvat Turkista suurvaltana.
Heidän mukaansa Eurooppa on muutakin kuin 28 EU-maata, -
ja Turkki on tärkeä osa Eurooppaa EU:n ulkopuolellakin.
Pääkysymys on, -
alkaako Erdogan järjestelmällisesti hävittää sekularismin perintöä -
ja sitä tasavaltarakennetta, -
jonka Atatürk perusti 1920-luvulla.
Erdogan on vähitellen kitkenyt pois -
kemalistisen perinteen aineksia.
Kiihtyykö se kehitys nyt, kun hänellä on laajat valtaoikeudet?
Perustuslakiuudistuksessa on eräs symbolinen yksityiskohta, -
Erdoganin uuden aseman nimitys.
Hänet sidottiin tasavallan rakenteeseen sanoen, -
että hän on "Turkin tasavallan presidentti".
Hän ei siis ole kuin "USA:n presidentti" -
vaan kuin "Ranskan tasavallan presidentti".
Tällä pienellä yksityiskohdalla ajatus tasavallasta säilytettiin.
Periaatteessa hän on menossa kohti kaikkivaltiutta maassa, -
jossa demokraattinen vapaus on jo murentunut.
Kysymys kuuluu, käyttääkö hän saamaansa valtaa -
kemalismin viimeisten jäänteiden tuhoamiseksi.
Erdogan yrittää nyt vastata uuteen haasteeseen.
ETYJ kyseenalaistaa -
kansanäänestyksen laillisuuden.
Se on Erdoganille suuri ongelma.
Republikaanisen kansanpuolueen Kemal Kilicdaroglu -
kyseenalaisti juuri äänestyksen laillisuuden.
Hän uhkasi viedä asian ensin perustuslakituomioistuimeen, -
ja sitten Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen.
Erdoganin täytyy nyt selvittää nämä laillisuusongelmat.
Hän ottaa tietysti seuraavat askeleensa -
vuonna 2019.
Siihen asti hän nauttii vallastaan, jonka hän sai vuoden 2014 vaaleissa -
vuoteen 2019 asti.
Silloin tulee uudet vaalit, joissa päätetään siitä, -
saako hän johtaa maata seuraavat viisi vuotta, -
johon voidaan lisätä toiset viisi, eli yhteensä kymmenen vuotta.
Tasavalta tosiaan jatkuu, kuten tohtori Lerman sanoi.
Se on itse asiassa kolmas turkkilainen tasavalta.
Vuosina 1925―1950 -
Turkki ei oikeastaan ollut parlamentaarinen tasavalta.
Vuodesta 1950 Turkissa oli toinen tasavalta.
Noin 14 vuotta sitten Erdoganin AKP-puolue alkoi nousta.
Samaan tapaan kuin de Gaulle perusti -
Ranskan viidennen tasavallan oman mallinsa mukaan -
neljännen romahdettua, -
Erdogan perustaa nyt kolmannen tasavallan -
puolueensa ja oman persoonallisuutensa pohjalta.
Se muistuttaa monarkiaa.
Erdogan torjuu niiden syytökset, -
jotka kyseenalaistavat kansanäänestyksen laillisuuden, -
leimaamalla heidät lännen liittolaisiksi.
Lännen hän on leimannut "ristiretkeläisiksi".
Hän ajaa islamistista agendaa -
tuomalla islamistisia puhetapoja -
Turkin sisäiseen ja kansainväliseen keskusteluun.
Turkin yhteiskunta on äärimmäisen jakautunut.
51 ja 49 prosenttia merkitsee syvää polarisoitumista, -
vaikka äänestystuloksiin uskottaisiinkin.
Kaikissa suurimmissa kaupungeissa, -
Istanbulissa, joka on Turkin talous- ja kulttuurikeskus, -
pääkaupungissa Ankarassa ja Izmirissä, -
kaikissa, joissa talouden rattaat pyörivät, -
"ei"-äänet voittivat.
Hyvin kapeasti.
Joka tapauksessa Erdogan voitti.
Erdogan on hallinnut maata jo vuodesta 2002.
Sitä ennenkin hän vaikutti Istanbulin kaupunginjohtajana.
Hänen kommelluksensa veivät hänet vankilaan, -
mutta sitten hän teki vaikuttavan paluun.
Hänestä tuli Turkin historian toiseksi mahtavin mies -
Atatürkin jälkeen.
Kuvastaako tämä askel myös yhteiskunnallista muutosta Turkissa?
Sitä on arvioitava varovasti ennen vuotta 2019.
Lyhyellä aikavälillä tuskin, mutta pitkällä aikavälillä kyllä.
Nyt hän on pyyhkäissyt pois Turkin valtiojärjestelmän vallanjaon.
Ennen maassa oli toimiva perustuslakituomioistuin.
Turkin armeijaa ei voinut lukea demokraattisen tasavallan osaksi, -
mutta muutoin Turkissa oli hajautettu valta.
Erdogan lakkautti sen.
Ennen hyvin toiminut parlamentti on nyt tavallaan epäkunnossa, -
koska Erdoganilla on siellä absoluuttinen enemmistö.
Perustuslakimuutos lisäsi silti paikkojen määrää 500:sta 600:aan.
Presidentin syyttämiseen vaaditaan valtava enemmistö.
Sitä on mahdotonta saavuttaa.
Poliittisen kulttuurin erot ovat äänijakaumaa ratkaisevampia.
Yhdysvalloissa Trump hävisi äänimäärissä Hillary Clintonille, -
mutta voitti valitsijamiesten enemmistön.
Muistamme myös, miten Brexit-äänestyksessä kävi.
Näissä maissa on kuitenkin demokraattiset perinteet.
Turkin hauras demokratia ei kestä monia iskuja.
Heinäkuun vallankaappausyrityksestä ei ole kulunut kauankaan.
Ulkopolitiikka heijastaa sisäpolitiikkaa.
Turkkilaisurheilijoiden lausuntojenkin kohdalla -
Turkin kaikki ongelmat luetellaan -
Fethullah Gülenin vastaisen taistelun näkökulmasta.
Tästä haluaisinkin puhua.
Tohtori Lerman, puhuitte siitä, että Erdogan määrittelee vastustajansa -
"lännen ristiretkeläisten" agenteiksi.
Onko Turkin yhteiskunta muuttunut vihamieliseksi länttä kohtaan, -
koska Euroopan unioni ei hyväksynyt Turkkia, -
vaan pitää sitä islamistisena, -
moderniin Eurooppaan sopimattomana maana?
Erdogan on taitava peluri.
Ei Turkki koskaan aikonutkaan liittyä Eurooppaan, -
vaan se hyödynsi Euroopan integraation sääntöjä -
tehdäkseen Turkin armeijalle sen, mitä tehdään kollikissalle.
Hän teki sen järjestelmällisesti vedoten EU:n vaatimuksiin.
Sitten hän saavutti tavoitteensa.
Vallankaappausyritys oli Erdoganin vastustajien viimeinen hengenveto -
ennen täydellistä luhistumista.
Erdogan ei enää tarvitse Eurooppaa.
Hän käyttää hyväkseen turkkilaisten mielipahaa siitä, -
että Eurooppa syrjii Turkkia.
On hätkähdyttävää, -
että Hollannin ja Saksan turkkilaisten kannatus Erdoganille oli suurempaa -
kuin itse Turkissa, ja äänet oli laskettu luotettavammin.
Turkissa on ollut kaunaa länttä vastaan jo 200 vuotta -
Ottomaanien valtakunnan Tanzimat-uudistuksista lähtien -
1800-luvulla.
Erdogan on puhunut kääntymisestä kohti Aasiaa.
Turkki kulkee uuden virran mukana.
Hän pitää Turkkia -
uuden geopoliittisen todellisuuden maantieteellisenä keskuksena.
Hän sanoo Euroopalle: -
"Haluamme mukaan ja olemme täyttäneet monet ehdot.
Ette halua meitä, joten emme mekään halua teitä.
Pärjäämme ilmankin ja liitymme uuteen maailmanjärjestykseen."
Herra Yanarocak, Turkin yhteiskunta on oppinut ja kyvykäs.
Heillä on ollut kuuluisia ajattelijoita ja liikemiehiä, -
jotka käyvät kauppaa lännen kanssa.
Mutta kuten tohtori Lerman sanoi, -
Euroopan maissa turkkilaiset eivät ole halunneet integroitua, -
vaan he haluavat säilyttää turkkilaisen identiteettinsä.
Onko tällä Euroopan turkkilaisyhteisöllä, -
joka kieltäytyy tulemasta osaksi länsimaailmaa, -
vaikutusta myös itse Turkkiin?
Puhuttaessa integroitumisongelmista Euroopassa -
on osattava erottaa integraatio assimilaatiosta.
Euroopan turkkilaiset ovat muslimeja, joilla on omat moskeijat, -
jotka ovat Turkin valtion rahoittamia.
He katsovat Turkin televisiota -
ja puhuvat turkkia perheensä ja ystäviensä kesken.
Olen huomannut sen tavatessani turkkilaisia ystäviäni Saksassa.
Integroitumista ei saa sekoittaa assimilaatioon.
Turkkilaiset ymmärtävät, etteivät he koskaan liity Euroopan unioniin.
Jos asiasta tehtäisiin kysely, havaittaisiin, -
että turkkilaisten selvä enemmistö tietää, -
ettei Turkki liity EU:hun islamin takia.
Silti heille kelpaisi viisumivapaus -
ja muut EU-jäsenyyden käytännön edut.
Tottakai. Olen aivan samaa mieltä.
Huomautan kuitenkin, -
että Erdogan on aina tarvinnut ulkoisen vihollisen -
poliittisiin kampanjoihinsa.
Israel joutui aiemmin sen politiikan uhriksi, -
mutta nyt se on Euroopan unioni.
Uskon sen johtuvan pitkälti Yhdysvaltain hallinnosta.
Obaman ja Netanjahun hallinnoilla oli kitkerät suhteet.
Siksi Erdoganin oli helppo puhua Israelille ankaraan sävyyn.
Nyt presidenttinä on Trump, -
joka ei kätellyt Angela Merkeliä.
Erdogan vakuuttelee siksi Trumpille: "Älä murehdi, minä olen liittolaisesi.
En pidä eurooppalaisista, koska he aina kritisoivat meitä."
Euroopan unioni kritisoi Turkkia jatkuvasti.
Turkki ei saa siltä mitään hyvää.
Erdoganin on siksi kätevää sanoa eurooppalaisia päävihollisikseen, -
"ristiretkeläisiksi".
Nyt herää kysymys Trumpin hallinnon merkityksestä Lähi-idässä.
Heijastaako Turkin seuraava askel -
kielteistä asennetta "vakauden leiriä" kohtaan, -
esimerkiksi Egyptin presidentti Sisiä kohtaan?
Vai päättääkö hän liittyä Trumpin strategiseen konsensukseen?
Tämä idea Reaganin ajoilta on nyt tullut taas pintaan.
Egyptin ja Saudi-Arabian suhteissa tapahtui juuri myönteinen käänne.
Tämä on selvä heijastus Trumpin hallinnon strategiasta.
Se keskittyy saudeihin, mutta suhtautuu myönteisesti myös Sisiin.
Kumman puolen Turkki valitsee?
Tärkeää on myös sen suhde Iraniin.
Tärkeintä saudeille, ja siksi myös USA:lle ja tietysti Israelille, -
on vastustaa Irania.
Koska Turkki on yhä enemmän mukana Syyriassa, -
uskon sen ottavan Iranin vastaisen kannan.
Turkin politiikassa on siis myönteisiä piirteitä.
Sen on tehtävä valintoja.
Erdoganilla on useita ulkopoliittisia ja turvallisuuteen liittyviä haasteita.
Hänen politiikkansa on ristiriitaista.
Hän normalisoi suhteensa Israeliin -
viitisen kuukautta sitten.
Hän lähetti suurlähettilään ja puolustusattasean, -
mitä Israel ei ole tehnyt.
Israel pitää välit viileämpinä kuin mitä Turkki haluaisi.
Se on erikoinen käänne.
Turkki korostaa kauppaa ja talousyhteistyötä.
Se haluaa kaksinkertaistaa israelilaisturistien määrän Turkissa, -
koska se on laskenut 300 000:een.
Se haluaa viisumeita turkkilaisteknikoille, -
jotta turkkilaisyhtiöt lisäisivät myyntiään Israeliin.
Sen lisäksi on vielä energiasektori, esimerkiksi kaasu.
Israel haluaa parantaa suhteitaan Kreikkaan ja Kyprokseen.
Siksi Turkin ja Israelin suhteet eivät tästä parane.
Tästä pääsemmekin Turkin Lähi-idän politiikkaan.
Kansanäänestys antoi presidentti Erdoganille uusia valtaoikeuksia.
Rohkaiseeko se häntä rajumpiin otteisiin Lähi-idässä?
En usko sillä olevan vaikutusta ulkopolitiikkaan.
Erdogan ohjaa jo nyt Turkin ulkopolitiikkaa.
Hän voi nyt pysyä vallassa pidemmän aikaa.
Se antaa hänelle mahdollisuuden toteuttaa ulkopolitiikkaa -
neljän tai kahdeksan vuoden sijaan 15 vuotta, kuten kiinalaiset.
Ymmärrän.
Hänen ulkopoliittinen strategiansa -
on aina pitkän tähtäimen strategia.
Hän puhuu nyt visiostaan nimeltä "tasavallan sata vuotta" -
vuodelle 2023.
Siinä visiossa Kiina ja Venäjä ovat avainasemassa.
Erdogan hyödyntää niitä maita saadakseen Natolta myönnytyksiä.
En usko, että hänen sisäiset valtuutensa liittyisivät juurikaan -
hänen ulkopolitiikkaansa.
Opimme erään asian -
Turkin ja Israelin suhteista.
Polarisoituneessa yhteiskunnassa, -
jossa AKP on saanut valta-aseman, -
tärkeä osa turkkilaisyhteiskuntaa on 12 vuodessa -
noussut köyhyydestä ja puutteesta keskiluokkaan.
Nämä ihmiset ovat saaneet sijan -
vakaasti kasvavassa taloudessa.
Erdogan tuskin vaarantaa Turkin hyvinvoinnin.
Se on hänen puolueensa vallan perusta.
Sen varassa hän tekee ottomaaniset seikkailunsa Lähi-idässä.
Hänen ideologinen motivaationsa kuoli, kun Davutoglu jäi sivuun.
Davutoglulla oli ideologinen visio.
Erdogan on käytännöllisempi, satunnaisista puuskistaan huolimatta.
Hänen lähipiirissään on taloutta ymmärtäviä ihmisiä.
AKP ei pysy vallassa, jos Turkin talous horjuu.
Hän tietää, että seikkailut tulevat Turkille kalliiksi.
Pääministeri Ahmet Davutoglu jäi sivuun, -
kun hän ei voittanut enemmistöhallitusta.
Ohjelma on lopuillaan.
Herra Oren, uskotteko Turkin rohkaistuvan -
ja esiintyvän suurvaltana kansainvälisessä yhteisössä?
Sitä Erdogan toivoo, -
mutta hänen on vaikea tehdä aloitteita -
tapahtumien sanellessa Turkin suunnan.
Yksi esimerkki siitä on Venäjä.
Erdogan ei pidä Venäjän toiminnasta Krimillä.
Muistamme, mitä Syyriassa on tapahtunut.
Erdogan haluaisi olla Putinin puolella, mutta se ei ole aina mahdollista.
Toinen esimerkki on kurdit.
Turkki kannattaa kurdien aluehallintoa Irakissa, -
koska hän ei halua PKK:n ja muiden kurdiryhmien, -
jotka eivät ole Irakin KRG:n liittolaisia, -
saavan jalansijaa Irakissa tai Syyriassa, -
josta he voisivat hyökätä Turkkia vastaan.
Uusilla valtaoikeuksillakin hänen on vaikea hienosäätää politiikkaansa.
Olen samaa mieltä, -
mutta Turkin ilmavoimat pommittavat nyt Pohjois-Syyriaa, -
myös KRG:tä "vahingossa" -
vahvistamattomien lähteiden mukaan.
Se viestii kaikille kurdeille, -
että elleivät he raivaa PKK:ta pois Pohjois-Syyriasta ja Pohjois-Irakista, -
Turkki tekee vaadittavat toimenpiteet.
Kurdikysymys on Erdoganille tärkeä.
Kaakkois-Turkin äänestystulokset olivat yllättävät.
Vuonna 2015 Turkki teki siellä operaation PKK:ta vastaan.
Lukuun ottamatta niitä kolmea provinssia, -
joihin operaatio keskittyi, Mardin, Diyarbakir ja Sirnak, -
kaikki muut provinssit kannattivat Erdogania.
He ymmärtävät, että vahva Erdogan merkitsee -
rauhanprosessin jatkamista PKK:n kanssa.
Kurdit eivät ole saaneet sekulaareiltakaan hallinnoilta sitä, -
mitä ovat halunneet.
Erdogan on ainut johtaja, joka on halunnut antaa heille edes jotain.
On selvää, että kurdien tukeminen strategisena toimijana -
on kaikkien niiden etu, jotka haluavat pitää Erdoganin kurissa.
Erdogan on osoittautunut joustavaksi.
KRG on kukoistanut Turkin ansioista.
Sanotaan, että KRG:n kansallislintu on turkkilainen nostokurki.
Turkki on investoinut siihen paljon.
Jos Erdogan on viisas, hän ei pyri tuhoamaan Syyrian kurdeja täysin.
Turkki ei tietenkään halua yhtenäistä kurdialuetta Iranista Välimerelle.
Sitä täytyy käsitellä eri ohjelmassa, koska aika on lopussa.
Kiitos, tohtori Eran Lerman, Amir Oren ja Chai Cohen Yanarocak!
Kiitos katsojille, näkemiin tiistaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta