Tervetuloa Jerusalem studioon!
Yhdysvaltojen suurisku Syyriaan -
tuhosi 20 prosenttia presidentti Assadin ilmavoimista.
Sen jälkeen konflikti on tullut käännekohtaan.
Tästä uudesta kehityksestä keskustelevat -
tohtori Mordechai Kedar, Lähi-idän asiantuntija Bar Ilanin yliopistosta, -
analyytikkomme Amir Oren -
ja tohtori Nir Boms Tel Avivin yliopistosta.
Herra Oren, antaisitteko yleiskuvan tilanteesta?
7. huhtikuuta -
USA ampui 59 Tomahawk-ohjusta -
mainitsemallenne lentokentälle.
Ne kaikki osuivat kohteisiinsa.
Herää kysymys, -
onko Trumpin hallinto muuttanut edeltäjänsä linjan Syyriassa, -
vai pitäisikö asiaa tarkastella toisesta näkökulmasta.
Olen toisen näkökulman kannalla.
Se on massatuhoaseiden näkökulma.
Kansallisen turvallisuuden neuvonantaja McMaster huomautti, -
että iskun syy oli kemiallisten aseiden käyttö, -
ei Assadin hallinto.
Hänen mukaansa -
USA:n tärkein tavoite Syyriassa on edelleen Isisin voittaminen.
Koska tämä isku heikensi Assadin hallintoa, -
muut osapuolet vahvistuivat.
Vahvistuivat vai rohkaistuivat?
Vahvuuden tunne on tärkeä osa peliä.
Iran, Hizbollah ja Venäjä näkevät, että Syyrian hallinto tekee kuolemaa.
Käytän tarkoituksella sitä sanaa, -
koska se on kuoleva hallinto.
Kirjoitin väitöskirjani Syyrian hallinnosta.
Kaikki mitä silloin tiesin, on nyt merkityksetöntä.
En tiedä nykypäivän Syyriasta sen enempää kuin toimittajatkaan.
Se on rauniovaltio, jonka yllä haaskalinnut kiertelevät.
Venäläiset, iranilaiset ja Hizbollah tappelevat sen jäänteistä.
On hyvä palauttaa mieleen, mikä USA:n linja oli vielä hetki sitten -
presidentti Obaman alaisuudessa.
Se oli taustalta johtamista, -
vuoden 2013 kemiallisen iskun jälkeen.
USA ei iskenyt, vaan sopi asioista Venäjän kanssa.
Amerikkalaiset ovat tosiaan johtaneet taustalta.
Uskoimme Trumpin kutakuinkin jatkavan sillä linjalla -
ehkä johtamalla Moskovasta käsin.
Trumpilla on hyvät suhteet Putiniin -
vaaleja edeltävien yhteyksien tutkinnasta huolimatta.
Huhtikuun 7. päivän isku oli monille yllätys.
Se on jotain merkittävämpää kuin vain näkökulman muutos.
Se tapahtui kolme päivää ennen -
ulkoministeri Tillersonin vierailua Moskovassa.
Hänellä on nyt aivan uudet kortit.
Hän myötäilee Nikki Haleyn ja presidentin lausuntoja, -
joiden mukaan Assad ei enää ole osa Syyrian ratkaisua.
Haley sanoi YK:ssa, ettei Isis ole enää ainut vihollinen, -
ja ulkoministeri toisti sen.
USA:n ja Venäjän yhteistyö suistui yhtäkkiä raiteiltaan.
Aika näyttää, onko kyseessä linjanmuutos.
Se on joka tapauksessa dramaattinen käänne.
Herra Oren, USA:n politiikka ei oikeastaan ole muuttunut, -
koska Obama sanoi monesti, että jos kemiallisia aseita käytetään, -
Yhdysvallat vastaa sotilaallisesti.
Sitten kemiallisista iskuista raportoitiin esimerkiksi Aleppossa, -
mutta USA ei vastannut siihen niin kuin oli luvannut.
Nyt Trump toimi sen lupauksen mukaisesti.
Obaman linjan toimivuudesta voidaan olla monta mieltä, -
mutta ainakin se oli johdonmukainen.
Monessa tilanteessa -
presidentin piti itse jättää vetämänsä punaiset rajat huomiotta, -
mutta hänen politiikkansa oli tarkkaan harkittua.
Se liittyi Obaman hallinnon globaaliin politiikkaan.
Trumpin hallinnolla ei näytä vielä olevan sellaista.
Hallinnossa on jonkin verran jatkumoa, -
sillä puolustusministeri Mattis ja turvallisuusneuvonantaja McMaster -
palvelivat edellisessäkin hallinnossa.
Pintapuolisesti katsottuna linja näyttää jatkuvan, -
mutta Trump ei ole vielä määritellyt linjaansa.
Hänen tyttärensä Ivanka vaati isäänsä toimimaan -
nähtyään hirvittävät kuvat lapsista kaasuhyökkäyksen jälkeen.
Hän antoi käskyn tietämättä, mikä olisi seuraava askel.
Hän jätti aloitteen Assadille ja Venäjälle.
Tohtori Kedar, Trump kuitenkin toteutti USA:n uhkauksen -
ja pommitti sitä lentotukikohtaa, -
josta se sanoi iskun tehneiden koneiden tulleen.
Yhtäkkiä ei olekaan enää sitä tyhjiötä, -
jossa Yhdysvallat ei ylläpidä varoituslinjojaan.
Se alkoikin toimia -
ja painostaa Venäjää, Irania ja muita kansainvälisiä toimijoita.
Kyllä vain, mutta se oli kymmenen päivää sitten.
Trump ei ole tehnyt sen jälkeen mitään.
Jos USA ei enää tee mitään, sen isku oli merkityksetön.
Se sai Trumpin tietysti näyttämään merkittävältä, -
mutta on eri asia näyttää merkittävältä kuin olla sellainen.
On otettava huomioon USA:n poliittinen toiminta.
Se työskentelee pohjoisessa kurdien kanssa, -
ja viime viikkoina on raportoitu taistelujen kiihtymisestä Raqqassa.
Irakiin on siirretty joukkoja.
Olemme kuulleet myös laivoista matkalla Pohjois-Korean suuntaan.
Kaikki tämä voi kertoa poliittisen linjan muutoksesta, -
ainakin mielikuvissa.
USA:n hallinnossa ei ole vain presidentti, -
vaan myös kokeneita ihmisiä, -
joiden täytyy panna presidentin visio käytäntöön.
Hekin saattoivat pitää iskua taktisesti hyvänä ideana, -
varsinkin juuri ennen venäläisten tapaamista.
Amerikkalaiset tarvitsivat vahvemmat kortit sanoakseen: -
"Amerikka on palannut kentälle. Sillä on uusi presidentti.
Keskustelkaamme!"
Olen eri mieltä.
Iskun perusteluna oli kansallisen turvallisuuden elintärkeät edut.
Se ei juurikaan liittynyt Syyrian maahan tai konfliktiin, -
vaan ainoastaan kemiallisten aseiden käyttöön.
Tällä perustelulla iskulle haettiin yleisön ja kongressin hyväksyntää.
Sillehän ei pyydetty lupaa.
Iskun syyksi sanottiin vain Yhdysvaltojen kansallinen etu, -
koska muuten siihen olisi tarvittu järjestelmällistä suunnittelua.
Miten toisen osapuolen seuraavaan siirtoon reagoidaan?
Miten pitkälle USA menee mukaan? Miten se pääsee siitä irti?
Siksi se oli vain yksittäinen toimenpide, -
ei osa pitkän tähtäimen politiikkaa.
Emme me välttämättä ole paljonkaan eri meiltä.
Tietysti se oli yksittäinen toimenpide, eikä toinen osapuoli ole reagoinut.
Syyrian hallinto ja Venäjä ovat kuitenkin huomanneet, -
etteivät ne voi käyttää enää Shayratin lentotukikohtaa, -
vaan lentokoneet täytyy siirtää pohjoisemmaksi.
He tajusivat, että heidän on vetäydyttävä joistakin asemista.
Nytkö he sen tajusivat? Eivätkö he olleet tietoisia USA:n valmiuksista?
He olivat tietoisia valmiuksista, -
mutta nyt he näkivät, että niitä voidaan panna toimeen.
Sen uhan havaitseminen muutti pelotetasapainon.
Näkemys on merkittävä tekijä.
USA:n linja ei välttämättä ole täysin muuttunut, -
mutta USA nähdään nyt eri valossa.
Trumpia pidetään presidenttinä, joka on valmis toimimaan.
Jos hänen uskotaan toimivan äkkipikaisesti, -
jos vaikkapa tytär kuiskii hänen korvaansa, -
on sitäkin enemmän syytä ottaa hänen uhkauksensa vakavasti.
Älkää unohtako, että toisin kuin Obama, -
Trump ei ole eurooppalaisten ja Nobelin rauhanpalkinnon sitoma.
Se myönnettiin Obamalle jo alussa hänen kätensä sitomiseksi.
Sillä hänet pakotettiin rauhankyyhkyksi.
Haluaisin keskustella -
Venäjän ja Iranin ulkoministereiden tapaamisesta Moskovassa.
He keskustelivat yhteisestä linjasta suhteessa USA:han Syyriassa.
Onko se hätäviesti näiltä mailta?
Onko USA:n isku lähentänyt niitä?
Se, että heidän täytyi tavata koordinoidakseen toimintaansa, -
kertoo koordinoinnin puutteesta.
Venäjän ja Iranin edut Syyriassa ovat erilaiset, jopa ristiriitaiset.
Välimeren satamien lisäksi -
Venäjä haluaa hallita Syyrian kaasua Välimeren pohjassa.
Syyrialla on paljon suuremmat kaasuvarat kuin Israelilla.
Kun Venäjä pitää hallussaan Syyrian rannikkoa, -
se hallitsee myös sitä suurta kaasulähdettä, -
joka voi valaista Euroopan vuosikausiksi.
Se on tärkeää, koska raha pyörittää maailmaa.
Rahasta puheen ollen, -
muutama vuosi sitten Venäjä sijoitti sinne S-400-ilmatorjuntaohjuksia, -
jotka pystyvät vahingoittamaan myös USA:n liittoumaa.
Oliko taustalla strateginen ajattelu -
USA:n päättäessä käyttää lähes 60 Tomahawk-ohjusta, -
jotka ovat suuria ja kalliita, -
Venäjän valmiuksien tuhoamiseen, -
ettei Syyrian sota tulisi liian kalliiksi?
Pari vuotta sitten tutustuin toiseen niistä aluksista, -
jotka ampuivat ohjukset. Ne olivat siis Ross ja Porter.
Tuolloin Ross ja toinen hävittäjäalus, Labune, -
vierailivat Haifan satamassa.
Laivassa on 300-henkinen miehistö, jota johtaa komentaja, -
joka vastaa everstiluutnanttia.
Eräässä tapauksessa komentaja oli nainen.
Alus palvelee vain ohjusten laukaisussa.
Alukset ovat siellä ainoastaan ampuakseen johonkin kohteeseen.
Perinteinen syyhän olisi merivallan tavoittelu -
hävittäjäalusten tai lentotukialusten yhteenotoissa.
USA:n armeija oppi kuitenkin läksynsä vuonna 1983, -
jolloin se menetti yhden lentäjän -
ja syyrialaiset kaappasivat yhden navigoijan.
He hyökkäsivät druusijoukkoa vastaan Libanonissa, -
kun yksi heidän lentokoneistaan ammuttiin alas.
He eivät käytä enää miehitettyjä lentokoneita.
Kuten tohtori Kedar sanoi, -
Tartusin ja Latakian väliin tulee "Välimeren Kaliningrad", -
muusta Venäjästä irrallinen Venäjän alue.
Lännen pitää tottua ajatukseen vakituisesta venäläislaivueesta -
Välimeren rannikolla.
Onko se sitten kaasua tai muita tarkoituksia varten, -
se riippuu Putinista.
Joka tapauksessa se on uusi strateginen tosiasia.
Jokin aika sitten analysoimme Venäjän intressejä Syyriassa.
Ensinnäkin se havittelee jalansijaa Välimeren rannikolla.
Tohtori Kedar mainitsi kaasukentät.
Toinen intressi on alueellinen.
Venäjä haluaa sotilaalliseksi ja taloudelliseksi valtatekijäksi -
Lähi-idässä.
Venäjä toi Astanan neuvotteluihin sunnimaita, -
jotka eivät tule toimeen Iranin kanssa.
Kolmas intressi on imago.
Venäjä haluaa näyttää, ettei se hylkää ystäviään niin kuin USA.
Kaikki nämä intressit ovat ristiriidassa Iranin intressien kanssa.
Venäjä tosin tarvitsee Irania tekemään likaiset työt sen puolesta.
Iran on niitä harvoja liittolaisia, jotka tukevat Assadia.
Toisaalta Venäjä ei halua Irania liian lähelle Assadia.
Se ei myöskään pidä Iranin sijaissodista.
Venäjällä on Syyrian ohella muitakin liittolaisia, -
vaikka USA ei ehkä enää ole sellainen, -
mutta sunnimaat tekevät mielellään yhteistyötä sen kanssa, -
jos se työntää Iranin ulos.
Iranilaiset kokevat, että heidät on sysätty syrjään.
Amerikkalaiset painostavat heitä.
USA on sanonut Venäjälle: "Valitse joko Iran ja Assad, tai meidät."
On mahdollista, että Putin valitsee Amerikan, -
Euroopan intressien ja Amerikan valmiuksien vuoksi.
Jos Putinin on valittava Iranin ja USA:n välillä, -
hän saattaa hylätä Iranin.
Hän ei tee sitä mielellään eikä hätiköiden, -
mutta jos hänet ajetaan nurkkaan, hän lopulta valitsee USA:n.
Olen eri mieltä.
Venäjällä ja USA:lla on -
erilainen asenne Syyriaa kohtaan.
Venäjälle Syyria on kuin Kuuba USA:lle kylmän sodan aikaan.
Sen läheisyyden takia Syyria on Venäjälle ratkaisevan tärkeä.
Nykyään Putin ei enää tarvitse Irania, koska sillä on Syyria.
Irania vai Syyriaa?
Me puhumme Syyriasta.
1950-luvun puolivälistä 1980-luvun lopulle -
Venäjä oli Syyrian strateginen perusta.
Se loppui Gorbatšovin aikaan, mutta nyt se tekee paluuta.
Koska USA keskittyy Isisiin sekä Syyriassa että Irakissa -
pysäyttääkseen taistelijoiden virran Amerikkaan ja muualle, -
se antaa Venäjälle etusijan Syyriassa.
Vielä enemmän kuin Iran?
Venäjän ja Iranin suhde on mielenkiintoinen.
Venäjä pitää ydinsopimuksesta toisin kuin Trump.
Trump kumoaisi sen jos voisi, -
mutta hänen on tyydyttävä vain valvomaan sitä tarkemmin.
Venäjä on Iranin puolella niin kauan kuin siitä on sille hyötyä.
Venäjä ei tosin tee mitään Iranin hyväksi.
Venäjä käytti kerran Iranin lentotukikohtaa, -
ja julkaisi sen, jolloin Iran suuttui ja perui sopimuksen.
Jos Venäjä vielä tarvitsee sitä, varsinkin nyt Sharyatin iskun jälkeen, -
se painostaa ehkä Irania uusimaan sopimuksen.
Näin on ollut viimeisten viiden vuoden ajan, mutta ei enää.
Nyt Venäjä on saavuttanut -
tavoitteensa Syyriassa.
Sillä on rannikko.
Ei se välitä Damaskoksesta, Etelä-Syyriasta tai Isisistä.
Venäjä välittää vain Venäjästä. Iran on tarpeeton.
Iranista voi olla hyötyä sodassa Isisiä vastaan Etelä-Syyriassa, -
mutta Venäjää ei kiinnosta ne alueet. Venäjän edut ratkaisevat.
Jos Syyrian ratkaisuun kuuluu ulkomaisten joukkojen poistaminen, -
miten venäläisille käy?
Venäläiset eivät ikinä lähde sieltä.
Länsi-Syyriasta tulee osa Venäjän koalitiota, -
johon voi laskea myös Krimin niemimaan ja Kaliningradin, -
kaikki ne alueet, joiden avulla Venäjä ajaa etujaan maailmalla.
Näin meidän pitäisi suhtautua Syyrian luoteisosaan.
Muu Syyria ei ole Putinille minkään arvoinen.
Siihen skenaarioon kuuluu -
Syyrian jakaminen niin, -
että rannikko, alawiittien tyyssija, -
jää läheiseen yhteyteen Venäjän kanssa.
Syyriaan tarvitaan uutta järjestelyä.
Jotta se toteutuisi lain tasolla, tai edes käytännön tasolla, -
sodan täytyy loppua.
Jonkin asteinen vakaus on välttämätöntä, -
jotta Venäjä voi aloittaa esimerkiksi kaasukenttien kehittämisen.
Putinin mielessä käytännön taso edeltää juridista tasoa.
Kriminkin hän ensin miehitti, sitten siitä säädettiin lailla.
Ensin hän toteuttaa sen kentällä, -
ja sitten piirtää ympyrät niiden ympärille.
Hän pystyi kuitenkin toteuttamaan sen kentällä -
tukemalla Assadin hallintoa ja tuomalla lentokoneita ja lentäjiä.
Iranilaiset tekivät suuren osan vaikeasta sotilaallisesta työstä.
Siinä käytettiin iranilaisia sotilaita ja neuvonantajia.
Jos iranilaiset poistuvat, Assad heikkenee, ja siten myös Venäjä.
Putinin täytyy löytää tasapaino.
Putin ei halua Iranille liikaa vaikutusvaltaa, -
mutta Iranin menettäminen kokonaan heikentäisi häntä.
Ajattelette vanhan kaavan mukaan. Asiat ovat muuttuneet.
Venäjä ei pidä Syyriaa enää yhtenäisenä.
Tohtori Kedar, Venäjä on ollut läsnä Syyriassa jo pitkään.
Hyvin rajallisella alueella.
Se on toiminut esimerkiksi Idlibissä, josta on näkymä rannikolle.
Alue on ehkä rajallinen, -
mutta venäläisillä on merkittävät sotilaalliset valmiudet.
Yhdysvallat uhkaa nyt niitä valmiuksia.
Yhdysvallat on osoittanut jälleen omat valmiutensa niin tehokkaasti, -
että Moskovan parlamentaarikot julistivat, -
että edessä voi olla ydinsota.
Mitä haasteita tämä tuo tullessaan Venäjän ja USA:n välille?
Voiko Putin jossain vaiheessa kääntyä länttä kohti?
Herra Oren ei usko siihen, mutta te uskotte.
Suunnanvaihdokset eivät ole Putinille ongelma.
Hän muokkaa omia etujaan lähes päivittäin.
Jos hän voi sopia Trumpin kanssa Syyrian jakamisesta -
Venäjän johtamaan osaan ja muihin osiin, -
uskon Putinin tarttuvan tilaisuuteen.
Aika on lopuillaan. Saatte kukin vielä kommentoida.
Iran-kortti on tärkein tekijä.
Venäjän ja USA:n ainut yhteinen etu on Iranin heikentäminen.
Siksi Iran kokee nyt olevansa haavoittuvampi -
kuin kolme kuukautta sitten.
Vaikka tohtori Kedar olisi oikeassa, -
Damaskoksessa täytyy silti olla venäläismielinen hallinto.
Latakiassa.
Saadakseen sen Venäjä tarvitsee ystävällisen hallinnon Damaskokseen.
Se ei tarkoita välttämättä Assadia itseään.
Kemiallisen iskun henkilöityminen häneen -
herättää toivoa Putinin ja Trumpin yhteisymmärryksestä.
Jos Assad lähtee, mutta hänen hallintonsa jää, -
Trump voi sanoa päässeensä eroon siitä diktaattorista, -
mutta Venäjän nukkehallitus pysyy.
Valitettavasti aika loppui kesken. Israelkin on tärkeä osa tätä yhtälöä.
Kiitos, tohtori Kedar, herra Oren ja tohtori Boms!
Kiitos katsojille, näkemiin tiistaihin!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta